РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 564/456/26 
18 травня 2026 року м. Костопіль
Костопільський районний суд Рівненської області  в складі:
головуючий суддя Цвіркун О. С. 
з участю секретаря Янчук О.А.
представника позивачки - адвоката Дудки І.О.
представників відповідача - адвоката Мороз В.В. та адвоката Шуманської С.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, 
ВСТАНОВИВ:
Позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, в якій просила суд стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 262906,87 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 60000 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що з 2020 року працювала у відповідача на посаді продавця-консультанта та 08.09.2025 подала заяву про звільнення. Зазначила, що за період роботи заробітна плата нараховувалася, однак не виплачувалася, при звільнені розрахунок проведений не був. Також вказує, що наказу про звільнення не отримувала.
13.03.2026 представником позивача було подано відзив на позовну заяву, згідно якого у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування відзиву зазначено, що позивачка працювала у відповідача двічі з 15.09.2020 по 31.07.2023 та з 06.06.2024 по 30.09.2024 і будь-яких претензій, вимог щодо невиплати заробітної плати після звільнення не мала. Зазначено, що довідка ОК-7 та виписка по картковому рахунку є неналежними доказами для підтвердження факту невиплати заробітної плати. Вказує, що довідка ОК-7 підтверджує страховий стаж позивачки та свідчить про сплату єдиного внеску, який перераховується одночасно із виплатою заробітної плати, фактичним отриманням якої є отримання суми готівкою. Також зазначає, що виписка по картковому рахунку позивачки не може підтверджувати факт невиплати заробітної плати, оскільки заробітна плата виплачувалася готівкою. Окрім того зазначено, що заявлений розмір витрат на правову допомогу позивачки не відповідає обсягу реально наданої допомоги, а попередній розрахунок суми судових витрат, які очікує понести відповідач становить 20000 грн. 
Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав викладених в ній, та просив суд її задоволити.
Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволені позову. Також зазначили, що після проведення ревізії у магазині, де працювала позивачка виявили нестачу. У зв`язку з чим про вказаний факт відповідачем було повідомлено поліцію і як наслідок було внесено відомості до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження, що на переконання представника відповідача стало підставою для подання вказаного позову.
Суд заслухавши пояснення сторін, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи приходить до таких висновків.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України).
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положенням ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивачка з 15.09.2020 по 31.07.2023 та з 03.06.2024 по 30.09.2025 працювала у відповідача на посаді продавця-консультанта.
Відповідно до п.5.1-5.4 трудового договору №1 від 03.06.2024, укладеного між позивачкою та відповідачем, за виконання обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, працівнику встановлюється посадовий оклад у розмірі 8200 грн. на місяць. Доплати, надбавки та премії встановлюються працівнику відповідно до положення про оплату праці. За рішенням роботодавця працівнику можуть встановлюватись додаткові заохочувальні та компенсаційні виплати. Заробітну плату виплачують працівнику регулярно в робочі дні у строк, встановлені колективним договором, двічі на місяць: за першу половину місяця – до 15 числа, за другу половину місяця – до 10 числа наступного місяця. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або не робочим днем, заробітну плату виплачують напередодні. Заробітну плату за першу половину місяця згідно з колективним договором виплачують з розрахунку посадового окладу працівника та за фактично відпрацьованого часу. Заробітну плату працівнику за весь час щорічної відпустки виплачують не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.
Згідно п.3.2.5, 3.3.5 вказаного договору, працівник має право на своєчасну і в повному обсязі виплату заробітної плати не рідше двох разів на місяць шляхом видачі готівки або зарахування на банківську картку. Роботодавець зобов`язаний забезпечити своєчасну і в повному обсязі виплату працівнику заробітної плати не рідше двох разів на місяць шляхом видачі готівки або зарахування на банківську картку. 
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст.43 Конституції України).
Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положеннями статті 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, згідно з якої: основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. 
Згідно ч.1 ст.115 КзпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати (ч.1 ст.116 КзпП України).
Положенням ч.1 ст.117 КзпП України, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст.77 ЦПК України).
Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка складається із посадового окладу та доплат, які нараховуються медичним працівникам (вислуга років, за шкідливі умови праці та інш.) (постанова Верховного Суду №242/5780/16-ц від 16.08.2018).
Так, на підтвердження обставин викладених у позовній заяві, стороною позивача надано довідку форми ОК-7 та виписку про рух коштів з карткового рахунку позивачки.
Довідка форми ОК-7 не підтверджує наявність заборгованості з виплати заробітної плати, а підтверджує лише страховий стаж позивачки.
Окрім того у постанові Верховного Суду №242/5780/16-ц від 16.08.2018 зазначено, що «Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана УПФУ у Донецькій області, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір».
Відповідно до ст.23 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Виплата заробітної плати у формі боргових зобов`язань і розписок або у будь-якій іншій формі забороняється. Заробітна плата може виплачуватися банківськими чеками у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України. Колективним договором, як виняток, може бути передбачено часткову виплату заробітної плати натурою (за цінами не вище собівартості) у розмірі, що не перевищує 30 відсотків нарахованої за місяць, у тих галузях або за тими професіями, де така виплата, еквівалентна за вартістю оплаті праці у грошовому виразі, є звичайною або бажаною для працівників, крім товарів, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно ч.5 ст.24 Закону України «Про оплату праці», за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через банки/небанківських надавачів платіжних послуг, які отримали право на відкриття і ведення обслуговування рахунків відповідно до Закону України "Про платіжні послуги", поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.
З наведено слідує, що заробітна плата може виплачувати готівкою, через банківські рахунки або у натуральній формі.
В судовому засіданні було встановлено, що позивачка від відповідача отримувала заробітну плату готівкою, а тому виписка по картковому рахунку позивачки не підтверджує факт наявності заборгованості з виплати заробітної плати.
Окрім того, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів, що заробітна плата повинна була виплачуватися позивачці у безготівковій формі.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є роботодавці.
Відповідно до ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з податковим органом за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.
З аналізу наведених норм слідує, що єдиний внесок перераховується одночасно із виплатою заробітної плати, фактичним отриманням якої є отримання суми готівкою, тому беручи до уваги нарахування на позивачку єдиного внеску та його сплата відповідачем є підтвердженням факту виплати позивачці заробітної плати.
Окрім того, суд звертає увагу, що стороною позивача не обґрунтовано суму заборгованості з заробітної плати, зокрема не вказано за який конкретно період роботи існує заборгованість, відсутній будь-який розрахунок такої заборгованості. 
Окремо суд звертає увагу, що стороною позивача жодним чином не обґрунтовано, чому позивачка працюючи у відповідача, не отримуючи заробітну плату продовжувала працювати майже чотири роки, і при цьому не мала жодних претензій до роботодавця – відповідача по справі. 
Таким чином, враховуючи що, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а стороною позивача не доведено факт наявності заборгованості з виплати заробітної плати та факт не розрахунку з позивачкою відповідачем при звільненні, а також не обґрунтовано ні суми заборгованості, ні періоду за який вона виникла, то суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю.
Що стосується судових витрат, то суд вирішив це наступним чином.
Відповідно до договору про надання правової допомоги від 23.02.2026, акту наданих послуг від 18.05.2026, рахунку №1 від 18.05.2026, платіжних інструкцій, встановлено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідачки становить 11000,00 грн.
Згідно ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до п. 1-4 ч. 4.ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатських робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відмовляючи у задоволенні позову суд, у відповідності до ст.141 ЦПК України, вирішив стягнути з позивачки на користь відповідача понесені нею документально підтверджені витрати за послуги з надання професійної правової допомоги в сумі 11000 грн.
Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд 
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітньої плати – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11000 (одинадцять тисяч) грн. у відшкодування витрат на правову допомогу. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повне судове рішення складено 21.05.2026. 

Суддя	О. С. Цвіркун