РІШЕННЯ
Іменем України

08 червня 2026 року 
м. Київ

справа №990/317/25
адміністративне провадження № П/990/317/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Гончарової І.А.,
суддів: Бившевої Л.І., Білоуса О.В., Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., 

за участю:
секретаря судового засідання - Калініна О.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача - Огнев`юк Т.В.,
представника відповідача - Таркаєвої О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду з позовною заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, відповідач, комісія), в якій просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25 «Про затвердження кодованих результатів практичного завдання, виконаного 03 - 07, 10 та 11 лютого 2025 року (цивільна спеціалізація), 12 - 14 та 17 - 21 лютого 2025 року (кримінальна спеціалізація) кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами)» в частині ОСОБА_1 (індивідуальний код 2) 0055377);

визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25 про затвердження декодованих результатів виконання практичного завдання учасниками конкурсу 03 - 07, 10 та 11 лютого 2025 року (цивільна спеціалізація), 12 - 14 та 17 - 21 лютого 2025 року (кримінальна спеціалізація), визначення загальних результатів першого етапу кваліфікаційного оцінювання «Складання кваліфікаційного іспиту» в частині, що стосується ОСОБА_1 , зокрема, затвердження загальних результатів першого етапу «Складання кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних загальних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), та відмови в допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах, та припинення участі у кваліфікаційному оцінюванні та оголошеному рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) конкурсі;

зобов`язати ВККС провести повторне оцінювання виконаного ОСОБА_1 практичного завдання (індивідуальний код 0055377) у складі інших членів ВККС та з урахуванням висновків суду у справі за цим позовом.

Відповідно до частин першої та другої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо: 3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Адміністративні справи, зазначені у пунктах 1 - 3, 5 частини першої цієї статті, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 липня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Дашутін І.В., Васильєва І.А., Гімон М.М., Хохуляк В.В., Юрченко В.П. 

Верховний Суд у зазначеному складі колегії суддів ухвалою від 13 серпня 2025 року відкрив провадження у цій справі. 

25 серпня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову.

08 вересня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій ОСОБА_1 вказує на необґрунтованість доводів відповідача, наведених ним у відзиві.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року № 1137/0/78-25 у зв`язку з обранням судді Дашутіна І.В. до Великої Палати Верховного Суду (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 17 вересня 2025 року № 17), що унеможливлює його участь у розгляді справи, призначено повторний автоматизований розподіл у справі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 18 вересня 2025 року визначено склад колегії суддів: Гончарова І.А. (суддя-доповідач), Бившева Л.І., Білоус О.В., Олендер І.Я., Ханова Р.Ф.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Гончарової І.А. від 19 вересня 2025 року справу прийнято до провадження, призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 17 листопада 2025 року о 12:30 год.

14 листопада 2025 року від ВККС надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

В судовому засіданні, яке відбулося 17 листопада 2025 року, клопотання ВККС про залишення позовної заяви без розгляду залишено без розгляду. 

17 листопада 2025 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 

05 березня 2026 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог та застосування ефективного способу захисту, в якій позивач просить застосувати ефективний спосіб захисту та відновлення порушеного права шляхом:

- визнання протиправними та скасування рішення ВККС від 17 квітня 2025 року №87/зп-25 в частині затвердження кодованих результатів практичного завдання, виконаного 21 лютого 2025 року кандидатом на зайняття вакантних посад суддів у апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), ОСОБА_1 , а також рішення ВККС від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25 в частині затвердження декодованих результатів практичного завдання, виконаного 21 лютого 2025 року кандидатом на зайняття вакантних посад у апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), ОСОБА_1 , а також відмови в допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах та припинення участі у кваліфікаційному оцінюванні, оголошеному рішенням комісії від 14 вересня 2023 року;

- зобов`язання ВККС поновити участь ОСОБА_1 в конкурсі на зайняття вакантних посад в апеляційних загальних посад з етапу виконання практичного завдання.

В судовому засіданні 18 травня 2026 року позивач та його представник просили заяву про уточнення позовних вимог та застосування ефективного способу захисту залишити без розгляду. 

В судовому засіданні, яке відбулося 18 травня 2026 року, позивач та його представник надали пояснення по суті спору. 

В судовому засідання 08 червня 2026 року представниками сторін надані пояснення, Судом досліджені матеріали справи.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) оголошено конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах, зокрема в апеляційних загальних судах, із заявою про участь в якому звернувся, у тому числі, ОСОБА_1 (далі - конкурс).

Рішенням комісії від 19 червня 2024 року № 184/зп-24 призначено кваліфікаційне оцінювання в межах конкурсу та встановлено черговість етапів кваліфікаційного оцінювання: перший - складання кваліфікаційного іспиту; другий - дослідження досьє та проведення співбесіди.

Також рішенням комісії від 21 серпня 2024 року № 260/зп-24 затверджено тип 2 практичного завдання для виконання кандидатами на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах під час кваліфікаційного іспиту в межах конкурсу.

Рішенням комісії від 11 вересня 2024 року № 270/зп-24 (зі змінами) призначено кваліфікаційний іспит під час кваліфікаційного оцінювання в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) та визначено черговість етапів його проведення: 
перший етап - тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації відповідного суду;
другий етап - тестування когнітивних здібностей; 
третій етап - виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду.

Рішенням комісії від 21 жовтня 2024 року № 323/зп-24 затверджено кодовані та декодовані результати тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації загального апеляційного суду (кримінальна спеціалізація). Кандидатів, які успішно пройшли перший етап кваліфікаційного іспиту, допущено до тестування когнітивних здібностей, зокрема, позивача. 

Рішенням комісії від 20 січня 2025 року № 16/зп-25 затверджено кодовані та декодовані результати тестування когнітивних здібностей, складеного кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах (кримінальна спеціалізація). До виконання практичного завдання зі спеціалізації апеляційного загального суду (кримінальна спеціалізація) допущено 507 кандидатів, в тому числі ОСОБА_1 , які успішно пройшли другий етап кваліфікаційного іспиту.

Цим рішенням також визначено особливості виконання практичного завдання кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах (кримінальна спеціалізація). Серед іншого, встановлено, що виконання практичного завдання кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах (кримінальна спеціалізація) у межах конкурсу здійснюватиметься з використанням комп`ютерної техніки. Визначено, що максимально можливий бал за виконання практичного завдання кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах (кримінальна спеціалізація) у межах конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), - 150 та встановлено, що прохідний бал за виконання практичного завдання - 75 відсотків максимально можливого бала, або 112,5 балів.

Згідно з графіком, визначеним рішенням комісії від 20 січня 2025 року № 16/зп-25, 12 - 14 та 17 - 21 лютого 2025 року проведено третій етап кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання зі спеціалізації апеляційного загального суду (кримінальна спеціалізація), участь в якому 21 лютого 2025 року прийняв ОСОБА_1 .

Рішенням комісії від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25 затверджено кодовані результати практичного завдання, виконаного 12 - 14 та 17 - 21 лютого 2025 року кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах (кримінальна спеціалізація) у межах конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23.

Рішенням комісії від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25, серед іншого:

затверджено декодовані результати практичного завдання, виконаного 12 - 14 та 17 - 21 лютого 2025 року кандидатами на посади суддів в апеляційних загальних судах (кримінальна спеціалізація) у межах конкурсу, оголошеного рішенням відповідача від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), в тому числі ОСОБА_1 , який за результатами оцінювання першого судового рішення (код кандидата 0080203) отримав 66,5 балів, а за результатами другого (код кандидата 0055377) - 37,5 балів, що у сумі становить 104 бали;

затверджено загальні результати першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних загальних судів, зокрема ОСОБА_1 , який не склав відповідний етап кваліфікаційного оцінювання;

відмовлено в допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», визнано такими, що не підтвердили здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах та припинено участь у кваліфікаційному оцінюванні та оголошеному рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах 780 кандидатів на посади суддів, в тому числі ОСОБА_1 .

Не погодившись із рішеннями ВККС від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25 та № 89/зп-25 в частині, що стосується його та оцінки виконаного ним другого практичного завдання (код кандидата 0055377), ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача. 

Позивач вважає, що оскаржувані рішення ВККС не відповідають вимогам частини першої статті 88 та частини п`ятої статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки не містять жодних мотивів, які пояснювали б, чому саме його практичні завдання оцінено на рівні 104 балів. У рішеннях комісії наведено лише арифметичні показники - бали, виставлені екзаменаторами, без будь-яких пояснень змісту помилок або недоліків. У копіях екзаменаційних відомостей відсутні позначки, рецензії чи коментарі членів комісії, немає посилань на конкретні положення методичних вказівок з оцінювання практичного завдання, виконаного кандидатами на посаду суддів апеляційних судів під час кваліфікаційного іспиту, затверджених рішенням комісії від 17 липня 2024 року № 228/зп-24 (далі - Методичні вказівки № 228/зп-24), чи норми процесуального закону. Позивач підкреслює, що така відсутність мотивів позбавляє його можливості зрозуміти, чому прийнято несприятливе для нього рішення, і не дозволяє суду здійснити контроль за його законністю та обґрунтованістю. Це, на думку позивача, порушує критерії, визначені частиною другою статті 2 КАС України, та принципи обґрунтованості й прозорості діяльності суб`єкта владних повноважень.

ОСОБА_1 зазначає, що під час складання практичного завдання з кримінальної спеціалізації він керувався вимогами статті 419 Кримінального процесуального кодексу України, яка визначає структуру та зміст судового рішення апеляційної інстанції, а також актуальними правовими позиціями Верховного Суду. Зокрема, при вирішенні другого практичного завдання позивач застосував висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 грудня 2024 року у справі № 686/1699/20, у якій сформульовано новий підхід щодо неможливості стягнення процесуальних витрат із особи, звільненої від кримінальної відповідальності. Позивач обґрунтував свої висновки при виконанні практичного завдання саме цією позицією, яка відступає від попереднього підходу Касаційного кримінального суду та є обов`язковою для врахування. Натомість ВККС, оцінюючи практичне завдання, не врахувала зазначений правовий висновок і не пояснила, чому вважає застосований позивачем підхід неправильним. Відсутність у рішенні будь-якої оцінки змісту роботи або аналізу її відповідності чинній практиці Верховного Суду, на думку позивача, свідчить про повне ігнорування зміни судової практики та формальний підхід до оцінювання.

Позивач звертає увагу, що відповідно до пункту 5.5.4 Положення про порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, затвердженого рішенням ВККС від 19 червня 2024 року № 185/зп-24 (далі - Положення № 185/зп-24), та Методичних вказівок № 228/зп-24, оцінювання практичного завдання типу 2 здійснюється за шістьма складниками: мотивувальна частина, резолютивна частина, стилістика, пунктуація тощо. Кожен із цих складників має окрему вагу у балах, і саме сума таких оцінок утворює загальний результат. Однак у наданих позивачеві екзаменаційних відомостях відсутні поелементні оцінки - зазначено лише загальний бал кожного члена екзаменаційної комісії без деталізації за окремими критеріями. На думку позивача, це свідчить про те, що ВККС не дотрималася власних процедур, фактично відмовившись від принципу прозорості та об`єктивності, проголошеного нею ж у Положенні № 185/зп-24. Така відсутність деталізації створює ризики суб`єктивного та свавільного оцінювання, коли кожен екзаменатор виставляє підсумкову оцінку без фіксації логіки її формування. Позивач вважає, що такі дії ВККС порушують принцип належного врядування, оскільки державний орган не має права ігнорувати власні процедури та внутрішні нормативні акти, якими сам себе зобов`язав керуватися. На підтвердження своєї позиції він посилається на постанову Верховного Суду від 17 червня 2025 року у справі № 990/143/25, у якій суд дійшов висновку, що відсутність доказів об`єктивності перевірки практичного завдання та недотримання Методичних вказівок № 228/зп-24 свідчить про порушення ВККС принципу належного врядування.

Позиція комісії.

ВККС зазначає, що діяла в межах повноважень та у спосіб, передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Положенням № 185/зп-24. Комісія заперечує твердження про невмотивованість рішень, вказуючи, що спірні рішення містять в собі всі необхідні елементи та мотивовані наявністю фактичних обставин (опис процедури, в якій брав учать позивач, перелік основних рішень, які мають значення для проведення конкурсу, нормативно-правове регулювання та іншу інформацію), результат яких породжує юридичні підстави для прийняття таких рішень. 

Щодо методичних вказівок комісія наголошує, що вони адресовані екзаменаційній комісії і слугують орієнтиром для забезпечення єдиного підходу до оцінювання, але не зобов`язують здійснювати поелементне нарахування та документування балів за кожен критерій. Кожен екзаменатор виставляє один сукупний бал за роботу, а спеціальне програмне забезпечення обчислює середній результат. Відсутність поелементних записів у відомостях не свідчить, на думку ВККС, про порушення процедури чи принципу належного врядування.

Крім того, відповідач зазначає, що доводи позивача про застосування під час виконання другого модельного судового рішення правових висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 грудня 2024 року у справі № 686/1699/20, не підтверджують правильності виконання ним практичного завдання. За позицією комісії, наведена позивачем судова практика не була релевантною до умов модельної справи, а обраний ним підхід до вирішення відповідної правової проблеми свідчив про неправильне виконання практичного завдання в цій частині.

Також ВККС вважає, що позов фактично зводиться до незгоди позивача з виставленими балами за друге модельне рішення, тоді як перший результат, отриманий та оцінений за тією ж методикою, ним не оспорюється. Така вибірковість, на переконання комісії, не свідчить про протиправність її рішень і не підтверджує порушення прав позивача, а відтак не можуть бути підставою для їх скасування.

IV. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

За правилами частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.

Згідно з частиною першою статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) конкурс на зайняття вакантної посади судді апеляційного суду проводиться ВККС відповідно до Закону та положення про проведення конкурсу.

Частиною третьою статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що для проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді ВККС ухвалює рішення про його оголошення, розміщує відповідну інформацію на своєму офіційному веб-сайті і веб-порталі судової влади та публікує її у визначених нею друкованих засобах масової інформації не пізніш як за місяць до дня проведення конкурсу.

На виконання зазначених вище положень Закону ВККС рішенням від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) оголосила конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах, зокрема в апеляційних загальних судах, із заявою про участь в якому звернувся ОСОБА_1 .

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» внесено зміни до Закону України «Про судоустрій та статус суддів», зокрема, викладено в новій редакції Розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57 - 61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення». Вказаний Закон набрав чинності 30 грудня 2023 року.

Відповідно до пункту 57-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ВККС завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів, оголошений рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри».

ВККС проводить кваліфікаційний іспит в межах конкурсу, передбаченого цим пунктом, за правилами, які діють після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо особливостей складання кваліфікаційного іспиту.

З огляду на вказане, суд дійшов до висновку, що комісія завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів, оголошений рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23, за правилами, визначеними Законом України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції, чинній з 30 грудня 2023 року.

Частиною другою статті 79-3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що в конкурсі на зайняття вакантної посади судді, зокрема, апеляційного суду може брати участь особа, яка відповідає вимогам до кандидата на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією, а також відповідає одній із вимог, визначених частиною першою статті 28 Закону. Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 79-3 вказаного Закону комісія проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді, зокрема, апеляційного суду.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» заява кандидата на посаду судді про проведення кваліфікаційного оцінювання, у тому числі для участі у конкурсі, є підставою для призначення кваліфікаційного оцінювання.

Частиною першої статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складання кваліфікаційного іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює комісія.

Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації (частина третя статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

На виконання зазначених вище положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням комісії від 19 червня 2024 року № 184/зп-24 призначено кваліфікаційне оцінювання в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах 821 кандидату з кримінальної спеціалізації, 686 - з цивільної спеціалізації, в тому числі позивачу. Цим рішенням також встановлено черговість етапів кваліфікаційного оцінювання: перший - складання кваліфікаційного іспиту; другий - дослідження досьє та проведення співбесіди.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною першою статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що ВККС є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.

Статтею 93 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено повноваження комісії, до яких згідно з пунктами 6, 7 частини першої цієї статті належить затвердження порядку складання кваліфікаційного іспиту та методики оцінювання кандидатів, положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, та проведення кваліфікаційного оцінювання.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 79-2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» комісія проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів, зокрема апеляційного суду - на основі рейтингу кандидатів за результатами кваліфікаційного оцінювання та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 79-3 цього Закону.

Аналіз наведених вище положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» свідчить про те, що комісія є спеціально уповноваженим державним органом суддівського врядування, якому законом делеговано повноваження організовувати та проводити кваліфікаційне оцінювання кандидатів на посади суддів, зокрема, шляхом затвердження порядку складання кваліфікаційного іспиту, методики його оцінювання та положення про проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів. Таким чином, комісія зобов`язана діяти виключно в межах визначених законом повноважень, суворо дотримуючись затверджених нею внутрішніх регламентів та процедурних актів, що встановлюють порядок проведення конкурсу на зайняття посади судді, що покликано гарантувати об`єктивність, прозорість та законність прийнятих нею рішень.

Частинами першою - четвертою статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що рішення ВККС у пленарному складі ухвалюється більшістю від установленого цим Законом складу комісії. Голосування проводиться за відсутності особи, щодо якої вирішується питання, та інших осіб, які не є членами комісії. Рішення палати ВККС ухвалюється більшістю від складу палати з урахуванням членів іншої палати в разі їх залучення до участі в розгляді відповідного питання. Рішення колегії ВККС ухвалюється більшістю голосів.

Палати та колегії ВККС ухвалюють свої рішення від імені ВККС, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.

Частина сьома цієї статті визначає, що рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.

Порядок оскарження рішення комісії визначає стаття 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, у вказаній статті вказано, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1. склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 

2. рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання; 

3. суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 

4. рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких комісія дійшла відповідних висновків (частина четверта статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). 

Суд не встановив обставин чи підстав для скасування спірних рішень, визначених пунктами 1 - 3 статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Щодо наявності підстав для скасування рішень комісії з підстав, визначених пунктом 4 частини четвертої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Суд звертає увагу на наступне.

Рішення ВККС, палат та колегій комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів комісії. Рішення підписується головуючим і членами комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні.

Зазначене вище правове регулювання свідчить про те, що в якому б складі комісія не ухвалювала рішення (пленарний склад, палата чи колегія), відповідне рішення повинно містити мотиви ухвалення такого рішення.

Як зазначалося вище, згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 79-3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» комісія проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді, зокрема, апеляційного суду.

Статтею 93 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

На виконання зазначеної норми комісія рішенням від 17 липня 2024 року № 228/зп-24 (зі змінами згідно з рішенням комісії від 29 січня 2025 року № 28/зп-25) затвердила методичні вказівки з оцінювання практичного завдання, виконаного кандидатами на посаду суддів апеляційних судів під час кваліфікаційного іспиту, зокрема методичні вказівки з оцінювання практичного завдання з кримінальної спеціалізації, виконаного кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу.

Слід наголосити, що, хоча у процедурах на зайняття вакантної посади судді та проведення відповідного кваліфікаційного оцінювання комісія як уповноважений суб`єкт владних повноважень діє та ухвалює рішення відповідно до визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» дискреційних повноважень, межі цієї дискреції не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному нагляду, зокрема судовому контролю.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року дискреційним є повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Комітет Міністрів Ради Європи сформулював принципи, які слугують змістовними гарантіями ухвалення справедливого рішення. Здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які можуть настати через його рішення для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною метою; ухвалює своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.

У пункті 2.4 Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 3-рп/2016 ідеться про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність приписів законів та інших нормативно-правових актів.

За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці, неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Твердження Конституційного Суду України ґрунтуються на тому, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, з другого - наявність можливості в особи передбачати дії цих органів.

У пункті 127 рішення Європейського суду з прав людини від 14 червня 2007 року у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» суд нагадав, що закон має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість у розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки певної дії. Ступінь передбачуваності значною мірою залежить від змісту акта, який розглядається, сфери, яку він має охопити, кількості та статусу тих, кому його адресовано.

До того ж у національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади у сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці права необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та однозначно визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.

За практикою Європейського суду з прав людини надання правової дискреції органам влади у виді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 02 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 02 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).

Правовладдя вимагає, щоб будь-яка дискреція не була настільки необмеженою, щоб стати потенційно свавільною. Жодна дискреція не може бути юридично безмежною.

Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 20 березня 2025 року у справі № 990/64/24.

Верховний Суд наголошує, що судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо.

При цьому, якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

У свою чергу, комісія є уповноваженим суб`єктом з питань проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді та прийняття рішення за його результатами, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якого поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 травня 2025 року у справі № 990/232/24.

Предметом спору є рішення комісії від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25 у частині затвердження кодованого результату практичного завдання з кодом 0055377, виконаного ОСОБА_1 , а також рішення комісії від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25 у частині, що стосується затвердження результатів позивача, відмови йому в допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», визнання його таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах, та припинення його участі у кваліфікаційному оцінюванні й конкурсі, оголошеному рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами).

Комісія ухвалила спірні рішення за результатами перевірки виконаних ОСОБА_1 практичних завдань у межах конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах.

Проаналізувавши рішення від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25, суд звертає увагу на те, що у ньому наведено положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Положення № 185/зп-24, а також визначено загальні правові наслідки складання або нескладення кандидатом відповідного етапу кваліфікаційного іспиту. Зазначене рішення містить висновок про затвердження декодованих результатів практичного завдання, затвердження загальних результатів першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту», допуск кандидатів, які успішно склали кваліфікаційний іспит, до другого етапу кваліфікаційного оцінювання та відмову в допуску кандидатам, які не склали цей етап.

З додатку 1 до рішення від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25 вбачається, що за результатами виконання практичних робіт ОСОБА_1 отримав такі бали: перше судове рішення, індивідуальний код учасника - 0080203, кількість балів - 66,5; друге судове рішення, індивідуальний код учасника - 0055377, кількість балів - 37,5. Результат етапу кваліфікаційного іспиту - не складено.

Водночас у рішеннях комісії від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25 та № 89/зп-25, а також у наданих матеріалах оцінювання відсутні відомості, які б дали змогу встановити, з яких міркувань екзаменаційна комісія дійшла саме такого результату щодо другого модельного судового рішення з кодом 0055377, чи були при його оцінюванні враховані показники, визначені Методичними вказівками № 228/зп-24, і чи було надано оцінку правовій проблемі, на яку позивач посилався як на визначальну для обраного ним способу вирішення модельної справи.

Суд зазначає, що пунктом 1.12 Положення № 185/зп-24 визначено, що є такі етапи складання іспиту кандидатами на посаду судді апеляційного, вищого спеціалізованого суду та Верховного Суду, а також суддями у межах процедури кваліфікаційного оцінювання: тестування когнітивних здібностей; тестування знань з історії української державності; тестування загальних знань у сфері права; тестування знань зі спеціалізації відповідного суду; виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду.

Пунктом 62 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» установлено, що після введення в дію положень цього Закону щодо анонімного тестування з історії української державності таке тестування не проводиться в межах кваліфікаційного іспиту під час конкурсів на зайняття вакантних посад суддів, оголошених рішеннями ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23, від 23 листопада 2023 року № 145/зп-23.

Відтак, під час конкурсу на зайняття вакантних посад суддів, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23, кандидати складали: тестування когнітивних здібностей; тестування загальних знань у сфері права; тестування знань зі спеціалізації відповідного суду; виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду.

Пунктами 5.6 - 5.7 розділу 5 Положення № 185/зп-24 визначено, що бали за кожен етап іспиту визначаються окремо. Максимально можливий бал на кожному етапі іспиту: тестування когнітивних здібностей - 60; тестування загальних знань у сфері права - 50; тестування знань зі спеціалізації відповідного суду - 100; виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду - 150.

Отримані на кожному етапі іспиту кандидатом бали є результатом виконання того чи іншого завдання, відповідно тестування або практичного завдання. Підставами для отримання відповідних балів, як узагальнення кожного етапу іспиту, є виконання/невиконання завдання, поставленого перед учасником відповідного конкурсу.

Водночас специфіка практичного завдання полягає у тому, що на відміну від тестування його оцінювання не зводиться до автоматичного встановлення правильних або неправильних відповідей, а передбачає оцінку професійного судження кандидата, його здатності застосовувати норми права, мотивувати висновки та викладати модельне судове рішення відповідно до визначених критеріїв.

Відповідно до пункту 2.9 розділу 2 Положення № 185/зп-24 практичне завдання виявляє рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні, а саме: уміння критично мислити та правильно оцінювати фактичні обставини справи; уміння мотивувати свою позицію; уміння застосовувати джерела права, що релевантні до спірних правовідносин; уміння вирішувати правову проблему; уміння лаконічно викладати свою позицію; уміння дотримуватись норм мовних засобів офіційно-ділового стилю.

Під час виконання практичного завдання учаснику необхідно сформулювати правильне, на його думку, модельне рішення суду та/або продовжити викладення запропонованої частини модельного судового рішення на підставі матеріалів завдання (пункт 4.13 розділу 4 Положення № 185/зп-24).

Зазначеним Положенням встановлено, що практичне завдання оцінюється екзаменаційною комісією, склад якої затверджується рішенням комісії (пункт 5.5.1 розділу 5 Положення № 185/зп-24).

Перевірка практичного завдання полягає у встановленні відповідності змісту виконаного учасником завдання показникам (методичним вказівкам) з оцінювання цього завдання (пункт 5.5.5 розділу 5 Положення № 185/зп-24).

За результатами перевірки практичного завдання кожним членом екзаменаційної комісії виставляється індивідуальна оцінка роботи від 0 до 150 балів (пункт 5.5.6 розділу 5 Положення № 185/зп-24).

Згідно з пунктом 5.8 розділу 5 Положення № 185/зп-24 кількість балів за кожне модельне судове рішення у разі виконання під час кваліфікаційного іспиту практичного завдання типу 2 визначається методичними вказівками з оцінювання практичного завдання.

Отже, Положенням № 185/зп-24 визначено як мету практичного завдання - виявлення рівня практичних навичок та умінь у правозастосуванні, так і спосіб його оцінювання, який передбачає перевірку відповідності змісту виконаного завдання встановленим показникам, тобто Методичним вказівкам, із виставленням індивідуальних балів кожним членом екзаменаційної комісії. Такий підхід покликаний забезпечити об`єктивність, прозорість та комплексність оцінювання здатності учасника застосовувати норми права в умовах, наближених до реальної судової практики.

Підпунктом 5.5.4 пункту 5.5 розділу 5 Положення № 185/зп-24 передбачено, що методичні вказівки з оцінювання практичного завдання затверджуються комісією та оприлюднюються на її офіційному вебсайті.

На виконання наведених положень, комісія рішенням від 17 липня 2024 року, окрім іншого, затвердила Методичні вказівки № 228/зп-24.

Вказаними Методичними вказівками визначено елементи практичного завдання, що підлягають оцінюванню, кількість балів за відповідні елементи оцінювання та показники, які мають братися до уваги під час перевірки практичного завдання.

Зокрема, Методичні вказівки № 228/зп-24 передбачають оцінювання мотивувальної частини модельного судового рішення, резолютивної частини, дотримання стилістики судового рішення, правил орфографії та пунктуації. Серед показників оцінювання зазначено, зокрема, уміння застосовувати норми процесуального закону, що регулюють структуру та зміст мотивувальної частини вироку або ухвали суду апеляційної інстанції; уміння аналізувати та синтезувати ключові висновки суду першої інстанції, доречні й важливі аргументи учасників справи, їх оцінки, прийняття або відхилення; розуміння змісту правових норм та уміння їх аналізувати; знання основних принципів правозастосування; уміння враховувати та застосовувати правові висновки Верховного Суду або, оцінивши їх структуру, логіку та ключові ідеї, сформулювати мотиви незастосування таких висновків; здатність робити чіткі, логічні та обґрунтовані висновки за результатами правозастосування.

Суд виходить з того, що Методичні вказівки № 228/зп-24 є інструментом уніфікації підходів до оцінювання практичного завдання та орієнтиром для екзаменаційної комісії під час перевірки робіт кандидатів. Вони не підміняють дискреційних повноважень комісії і не означають, що суд може самостійно оцінювати модельне судове рішення замість екзаменаційної комісії.

Водночас затвердження комісією Методичних вказівок № 228/зп-24 і покладення їх в основу перевірки практичних завдань зумовлює обов`язок комісії у разі судового оскарження довести, що відповідне практичне завдання було оцінене саме з урахуванням визначених нею показників, а результат оцінювання має об`єктивний і перевірюваний зв`язок зі змістом виконаної роботи.

Суд наголошує, що у цій справі не йдеться про встановлення загального обов`язку комісії в кожному випадку зазначати у рішенні або екзаменаційній відомості оцінку за кожним окремим елементом Методичних вказівок № 228/зп-24. Водночас відсутність такого обов`язку не звільняє відповідача від необхідності забезпечити мінімальну перевірюваність рішення у конкретній справі, коли негативний результат оцінювання одного модельного судового рішення безпосередньо призвів до припинення участі кандидата в конкурсі.

Суд також враховує, що за правилами частини другої статті 77 КАС України саме відповідач як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність оскаржуваного рішення. У справах цієї категорії це означає, що комісія повинна довести не правильність кожного правового висновку екзаменаторів як такого, а те, що оцінювання відбулося відповідно до встановленої процедури, з урахуванням затверджених критеріїв та без ознак свавільності.

Суд підкреслює, що судовий контроль у цій справі не спрямований на з`ясування того, чи заслуговувала робота позивача на іншу кількість балів. Суд не встановлює, чи мав позивач отримати 37,5 бала, більше або менше за друге модельне судове рішення. Водночас суд повинен мати можливість перевірити, чи існує зрозумілий зв`язок між змістом виконаної роботи, критеріями Методичних вказівок № 228/зп-24 і негативним для позивача результатом.

Саме такого зв`язку оскаржувані рішення та матеріали оцінювання не демонструють.

У спірних рішеннях комісією не наведено мотивів, які б давали можливість встановити, чи було під час оцінювання, зокрема, другого модельного судового рішення з кодом 0055377 враховано відповідні показники Методичних вказівок № 228/зп-24, у тому числі здатність кандидата застосовувати релевантні джерела права, мотивувати свою позицію, враховувати правові висновки Верховного Суду або обґрунтовувати їх незастосування.

Матеріали справи також не містять інших доказів, які б дозволяли Суду пересвідчитись, що низький результат за друге модельне судове рішення є наслідком застосування екзаменаційною комісією саме визначених Методичними вказівками № 228/зп-24 показників, а не лише загального суб`єктивного враження екзаменаторів від роботи.

Суд бере до уваги, що комісія у відзиві посилається на те, що кожен член екзаменаційної комісії виставив один індивідуальний бал, після чого програмним засобом визначено остаточну оцінку як середнє арифметичне. Водночас така форма фіксації кінцевого результату, за обставин цієї справи, не дає змоги встановити, які саме недоліки або особливості роботи з кодом 0055377 були враховані при оцінюванні, чи застосовано до неї критерії Методичних вказівок № 228/зп-24 і чи враховано актуальну правову позицію Верховного Суду, на яку посилався позивач.

Суд окремо наголошує, що саме по собі зазначення у рішенні кінцевого бала не дозволяє встановити, чи був позивачем правильно або неправильно вирішений правовий аспект модельної справи, який він пов`язував із застосуванням правової позиції Верховного Суду. З такого рішення неможливо зрозуміти, чи екзаменаційна комісія вважала зазначену правову позицію релевантною до умов практичного завдання, чи, навпаки, дійшла висновку про її нерелевантність, чи вважала її застосування помилковим, неповним або таким, що не впливає на вирішення модельної справи.

Так само з оскаржуваних рішень та екзаменаційних матеріалів неможливо встановити, чи було знижено оцінку за неправильне застосування позивачем норм кримінального процесуального закону, за неправильне застосування або незастосування правової позиції Верховного Суду, за недоліки мотивувальної частини, за помилки у резолютивній частині, за порушення логіки викладення, стилістики, орфографії чи пунктуації або з інших міркувань.

За відсутності таких відомостей суд не може перевірити, чи справді робота позивача не відповідала критеріям Методичних вказівок № 228/зп-24 у такому обсязі, який об`єктивно міг зумовити виставлення 37,5 бала за друге модельне судове рішення. Так само Суд не може перевірити, чи не був результат оцінювання наслідком того, що екзаменаційна комісія не врахувала релевантну правову позицію Верховного Суду або, навпаки, вважала її нерелевантною, але не зафіксувала цього у будь-який спосіб.

Суд наголошує, що наведене не означає, що суд самостійно встановлює правильність правової позиції позивача чи правильність виконаного ним практичного завдання. Проблема полягає в іншому: через відсутність мотивів і перевірюваних матеріалів оцінювання неможливо встановити, чи така правильність або неправильність взагалі була предметом оцінки екзаменаційної комісії та яких саме висновків з цього приводу дійшли екзаменатори.

Отже, суд позбавлений можливості перевірити не професійний зміст оцінки замість ВККС, а законність і обґрунтованість процедури оцінювання. Відсутність можливості відрізнити ситуацію, коли робота була об`єктивно оцінена за критеріями Методичних вказівок № 228/зп-24, від ситуації, коли їй було поставлено загальний бал без перевірюваної логіки, свідчить про недостатній рівень мотивованості та обґрунтованості оскаржуваного рішення у відповідній частині.

Суд також враховує, що відсутність розбіжності у 20 і більше відсотків між найвищим і найнижчим балами, виставленими членами екзаменаційної комісії, може свідчити лише про відсутність формальної підстави для повторної перевірки роботи за правилами Положення № 185/зп-24. Водночас така обставина сама собою не доводить, що роботу оцінено з дотриманням усіх релевантних показників Методичних вказівок № 228/зп-24 та з урахуванням конкретної правової проблеми, яка була істотною для другого модельного судового рішення.

Суд звертає увагу, що розробка методики оцінювання кандидатів є обов`язком комісії, а не її правом, і метою розробки такої методики є забезпечення однакового підходу до оцінювання усіх учасників відповідного конкурсу та можливості перевірити, чи негативний результат кандидата є наслідком застосування саме затверджених правил оцінювання.

Відсутність будь-якої перевірюваної інформації щодо застосування критеріїв Методичних вказівок № 228/зп-24 до другого модельного судового рішення з кодом 0055377 унеможливлює перевірку того, чи була забезпечена послідовність, обґрунтованість і повнота оцінювання цієї роботи.

Суд наголошує, що оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оскаржуваних рішень ВККС не є втручанням у дискреційні повноваження комісії. При цьому частиною п`ятою статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» прямо передбачено обов`язок ВККС вмотивовувати рішення та зазначати у ньому, зокрема, питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення і результати поіменного голосування членів комісії.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне звернути увагу на необхідність дотримання суб`єктами владних повноважень принципу належного врядування, зміст якого розкрито, зокрема, в практиці Європейського суду з прав людини. Так, у пунктах 70 - 71 рішення у справі «Рисовський проти України» суд підкреслив особливу важливість принципу належного врядування, зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (пункт 74 рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

З огляду на викладене Суд доходить висновку, що вмотивованість рішення ВККС та викладення його змісту у такий спосіб, який дає можливість надати оцінку дотриманню комісією вимог Методичних вказівок № 228/зп-24 у конкретній справі, є не лише формальним дотриманням вимог закону, а й гарантією правової визначеності, належного врядування та захисту особи від свавільного використання дискреції.

Відсутність таких мотивів та будь-яких інших матеріалів, які б дозволяли перевірити застосування критеріїв Методичних вказівок до другого модельного судового рішення з кодом 0055377, свідчить про те, що рішення комісії від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25 у частині затвердження кодованого результату цієї роботи не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, визначеним статтею 2 КАС України, що є самостійною та достатньою підставою для визнання його протиправним і скасування у відповідній частині.

Суд звертає увагу на те, що в постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 990/71/24 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що комісія відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких підстав і, керуючись власною оцінкою цих підстав, має право засумніватися у відповідності кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе внесення рекомендації про призначення на посаду судді.

У постанові від 18 квітня 2024 року № 9901/110/19 Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що судовий контроль щодо дискреційних повноважень комісії надати оцінку кандидату на посаду судді на предмет його відповідності встановленим законом критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України покликаний забезпечити, щоб ці повноваження були використані відповідно до мети, з якою вони були надані, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом (запобігаючи всім формам дискримінації), пропорційно (зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване ухвалене комісією рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання). Іншими словами, суд повинен забезпечити, щоб реалізація комісією дискреційних повноважень під час проведення кваліфікаційного оцінювання не була свавільною.

Зазначені правові висновки Велика Палата Верховного Суду формувала, вирішуючи спори щодо ненадання рекомендацій про призначення кандидата на посаду судді. Водночас ці висновки є застосовними й до оцінювання практичних робіт кандидатів на посаду судді у тій частині, в якій вони стосуються меж судового контролю за дискреційними повноваженнями ВККС та недопущення їх свавільного використання.

Суд наголошує, що рішення комісії у будь-якому випадку має демонструвати, що комісія діяла не довільно, а в межах затверджених нею правил та з урахуванням обставин, які мають значення для оцінювання відповідного кандидата.

У цій справі комісією не надано достатніх доказів на підтвердження того, що екзаменаційна комісія під час перевірки другого модельного судового рішення, виконаного позивачем під кодом 0055377, дотрималась положень Методичних вказівок № 228/зп-24. Доводи відповідача щодо дотримання таких вказівок зводяться фактично до цитування окремих пунктів Положення № 185/зп-24 та зазначення про технічне виведення остаточного бала як середнього арифметичного індивідуальних оцінок членів екзаменаційної комісії.

Також Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що рішення комісії в частині обґрунтування виставлених оцінок за виконання практичного завдання неодноразово були предметом розгляду Верховним Судом.

Зокрема, до Верховного Суду оскаржувалися рішення комісії в частині обґрунтування виставлених оцінок за виконання практичного завдання в межах процедур конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 07 листопада 2016 року № 145/зп-16 на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду; конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 02 серпня 2018 року № 185/зп-18 на зайняття 78 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду; добору кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду від 03 квітня 2017 року № 28/зп-17; конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 30 вересня 2017 року № 98/зп-17 на зайняття 21 вакантної посади судді Вищого суду з питань інтелектуальної власності; конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 02 серпня 2018 року № 186/зп-18 на зайняття 39 вакантних посад суддів Вищого антикорупційного суду.

Проводячи зазначені вище конкурси та оцінюючи, зокрема, виконані практичні завдання, комісія керувалася Порядком проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженим рішенням комісії від 04 листопада 2016 року № 144/зп-16, та Положенням про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженим рішенням комісії від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16, з урахуванням відповідних змін.

Суд також переглядав відповідні рішення комісії в межах кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, призначених комісією відповідно до пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У процесі оцінювання практичних завдань у межах цих процедур, окрім зазначених вище Порядку № 144/зп-16 та Положення № 143/зп-16, комісія користувалася Положенням про складення кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів на посаду судді, затвердженим рішенням комісії від 03 жовтня 2018 року № 211/зп-18. Саме правильність застосування цих положень оцінював Верховний Суд, розглядаючи такі справи.

Суд зазначає, що в Положеннях № 144/зп-16 та № 211/зп-18 передбачалося, що перевірка виконаного учасником іспиту практичного завдання полягає у встановленні його відповідності показникам методики оцінювання результатів.

Тоді як у Положенні № 185/зп-24 визначено, що перевірка практичного завдання полягає у встановленні відповідності змісту виконаного учасником завдання показникам, тобто Методичним вказівкам № 228/зп-24, з оцінювання цього завдання.

Саме на виконання цього положення рішенням комісії від 17 липня 2024 року № 228/зп-24 затверджено Методичні вказівки з оцінювання практичного завдання з відповідної спеціалізації, виконаного кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу.

Затвердження Методичних вказівок № 228/зп-24 є інструментом забезпечення більшої відкритості, передбачуваності та уніфікованості оцінювання практичних завдань. Водночас ця обставина не означає, що суд має право підміняти комісію у виставленні балів або самостійно визначати, яка оцінка мала бути виставлена за конкретну роботу.

Завдання суду полягає в іншому - перевірити, чи мав негативний для позивача результат за роботу з кодом 0055377 належний зв`язок із критеріями, які комісія сама визначила у Методичних вказівках № 228/зп-24, та чи не був такий результат свавільним або неперевірюваним.

Додатково суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у своїх висновках міжнародні організації неодноразово підкреслювали, що оцінювання суддів має бути об`єктивним і спрямованим на оцінку та підвищення їхньої професійної компетентності, а не використовуватися як каральний інструмент.

Зокрема, у пункті 42 Висновку № 17 (2014) Консультативна рада європейських суддів застерегла від оформлення результатів оцінювання лише у вигляді балів, чисел, процентних співвідношень або кількості винесених рішень. Усі ці методи, за умови застосування їх без подальшого пояснення чи оцінки, можуть створити хибне враження об`єктивності та достовірності.

Безумовно, вказані висновки доцільно застосовувати саме при оцінюванні роботи суддів, проте суд вважає за необхідне враховувати зазначені підходи і при оцінюванні кандидатів на посаду судді, оскільки відсутність мінімальної перевірюваності результатів оцінювання може сформувати хибне враження об`єктивності при формуванні компетентних судів, які прийматимуть рішення високої якості.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що комісія, оцінюючи його практичне завдання, не врахувала правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 грудня 2024 року у справі № 686/1699/20, Суд зазначає таке.

Позивач пов`язує правильність виконання другого модельного судового рішення з кодом 0055377 із застосуванням зазначеної правової позиції Верховного Суду, яка, на його переконання, мала істотне значення для вирішення правової проблеми, закладеної у практичному завданні.

Суд бере до уваги ці доводи, однак зазначає, що питання застосування відповідної правової позиції Верховного Суду є лише одним із аспектів оцінювання практичного завдання і має оцінюватися у взаємозв`язку з усім змістом підготовленого кандидатом модельного судового рішення та критеріями, визначеними Методичними вказівками № 228/зп-24.

Оцінка того, чи була відповідна правова позиція релевантною до умов модельної справи, чи правильно кандидат визначив межі її застосування, чи коректно співвідніс її з фактичними обставинами практичного завдання та нормами кримінального процесуального закону, належить до змістовної оцінки роботи, яка є компетенцією екзаменаційної комісії.

Водночас наведений довід позивача має значення для перевірки того, чи можливо з оскаржуваних рішень та матеріалів оцінювання встановити, що цей аспект роботи був предметом оцінки екзаменаційної комісії та яким чином він вплинув на виставлення позивачу 37,5 бала за друге модельне судове рішення.

Матеріали справи не містять відомостей, які б дозволяли встановити, чи брала екзаменаційна комісія до уваги посилання позивача на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 грудня 2024 року у справі № 686/1699/20; чи визнала відповідну правову позицію релевантною або нерелевантною до умов модельної справи; чи вважала її застосування позивачем належним, неповним або таким, що не впливає на вирішення практичного завдання.

Так само з оскаржуваних рішень неможливо встановити, чи було зниження оцінки, зокрема, за друге практичне завдання пов`язане з підходом позивача до застосування зазначеної правової позиції Верховного Суду, чи з іншими недоліками роботи: мотивувальної частини, резолютивної частини, застосування норм кримінального процесуального закону, логіки викладення, стилістики, орфографії або пунктуації.

Отже, суд не підміняє екзаменаційну комісію та не встановлює, чи правильно позивач застосував правову позицію Верховного Суду. Однак відсутність у рішеннях комісії та матеріалах оцінювання будь-якої інформації про те, як цей аспект був оцінений, позбавляє суд можливості перевірити, чи був результат у 37,5 бала наслідком застосування критеріїв Методичних вказівок № 228/зп-24, чи загальним неперевірюваним висновком екзаменаторів.

Саме ця неперевірюваність, а не незгода позивача з кількістю балів як така, свідчить про недостатню обґрунтованість рішення комісії у відповідній частині.

Пояснення відповідача, надані під час судового розгляду, можуть деталізувати його правову позицію у спорі, однак не можуть повністю замінити собою мотиви рішення суб`єкта владних повноважень або матеріали оцінювання, які мали б підтверджувати, що практичне завдання було перевірене відповідно до затверджених Методичних вказівок № 228/зп-24.

Щодо вимоги позивача зобов`язати комісію провести повторне оцінювання виконаного ОСОБА_1 практичного завдання екзаменаційною комісією в іншому складі, Суд враховує, що відповідно до абзацу 3 підпункту 6.3.1 пункту 6.3 розділу 6 Положення № 185/зп-24 при встановленні розбіжності між найвищим і найнижчим балами, виставленими за практичне завдання окремими членами екзаменаційної комісії, у 20 і більше відсотків від максимально можливого бала така робота підлягає повторній перевірці іншою екзаменаційною комісією без участі осіб, які брали участь у первинному оцінюванні. Екзаменаційна комісія при оцінюванні роботи керується не «математичними», а змістовими міркуваннями щодо відповідної роботи.

Однак під час оцінювання роботи позивача таких розбіжностей не виявлено. Крім того, після декодування результатів і встановлення автора роботи повторне оцінювання саме цієї роботи іншим складом екзаменаційної комісії не забезпечувало б належного рівня анонімності та могло б поставити позивача в інше становище порівняно з іншими учасниками конкурсу.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що оскарження позивачем результату оцінювання лише другого модельного судового рішення з кодом 0055377 свідчить про суперечливість його правової позиції або про те, що позов фактично зводиться лише до незгоди з отриманою оцінкою.

Суд зазначає, що у своїх поясненнях, відповіді на відзив на позовну заяву та заяві про застосування ефективного способу захисту позивач неодноразово вказував на невмотивованість рішень комісії щодо оцінювання практичного завдання загалом, тобто як першого, так і другого модельних судових рішень. Водночас позивач просить скасувати рішення комісії саме в частині, що стосується другого модельного судового рішення з кодом 0055377, оскільки, за його доводами, саме результат перевірки цієї роботи мав для нього визначальні негативні наслідки - у сукупності з результатом першого модельного рішення призвів до нескладення практичного завдання, відмови в допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання та припинення участі в конкурсі.

Крім того, саме щодо другого модельного судового рішення позивач наводить ще й окремі доводи про те, що під час його оцінювання не було враховано актуальну, на його переконання, правову позицію Верховного Суду, а оцінювання здійснено з урахуванням підходу, який позивач вважає таким, що не відповідав правовому регулюванню та судовій практиці, чинним на момент виконання практичного завдання.

Отже, позивач не заперечує чинність конкурсної процедури загалом, не ставить під сумнів саму можливість проведення практичного завдання, порядок його організації, анонімність виконання роботи, повноваження екзаменаційної комісії чи технічний порядок виведення середнього арифметичного бала. Предметом його заперечень є конкретний індивідуальний результат оцінювання другого модельного судового рішення, який, на його переконання, не має належного та перевірюваного зв`язку із критеріями Методичних вказівок № 228/зп-24 та вмотивованості рішення.

Те, що позивач не просить скасувати результат оцінювання першого модельного судового рішення, не може тлумачитися як визнання ним правомірності оцінювання другого модельного судового рішення. Практичне завдання типу 2 передбачало виконання двох окремих модельних судових рішень, кожне з яких мало самостійний індивідуальний код, самостійний зміст, окрему правову проблему та окремий результат оцінювання. Тому оцінювання одного модельного судового рішення не є автоматичним підтвердженням правомірності оцінювання іншого.

Суд виходить з того, що кандидат має право оскаржити рішення суб`єкта владних повноважень саме в тій частині, у якій він вбачає порушення свого права, і не зобов`язаний поширювати позовні доводи на ту частину рішення, з якою не пов`язує настання такого порушення. Інший підхід фактично позбавляв би особу права на ефективне часткове оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень та змушував би її оспорювати також ті елементи рішення, щодо яких вона не має самостійного інтересу у скасуванні. Це не відповідало б принципу диспозитивності та завданню адміністративного судочинства, визначеному статтею 2 КАС України, - забезпечити ефективний захист прав особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Водночас Суд погоджується, що сам факт оскарження лише одного з двох модельних судових рішень не є самостійною підставою для висновку про протиправність всіх рішень комісії. Однак у цій справі підставою для судового втручання є не вибірковість оскарження, а те, що саме щодо другого модельного судового рішення з кодом 0055377 відсутня можливість перевірити, чи був результат у 37,5 бала наслідком застосування затверджених критеріїв оцінювання, чи результатом загального неперевірюваного висновку екзаменаторів.

Суд також враховує, що саме друге модельне судове рішення з кодом 0055377 мало велике значення для кінцевого результату позивача. За перше модельне судове рішення позивач отримав 66,5 бала, за друге - 37,5 бала, що у сумі становило 104 бали та призвело до висновку комісії про нескладення практичного завдання, відмову в допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання та припинення участі в конкурсі. Отже, оскарження саме результату другого модельного судового рішення зумовлене не вибірковим ставленням позивача до конкурсної процедури, а тим, що саме цей результат, на його переконання, містить дефект мотивування та перевірюваності, який безпосередньо вплинув на припинення його участі в конкурсі.

За таких обставин Суд доходить висновку, що позиція позивача не є суперечливою чи непослідовною. Вона спрямована на захист права саме в тій частині, у якій рішення комісії, на переконання позивача, не містить належного обґрунтування та не дає можливості перевірити, чи було його практичне завдання оцінене відповідно до Методичних вказівок № 228/зп-24. Такий спосіб аргументації є допустимим у межах адміністративного судочинства та не може бути відхилений лише з мотивів того, що інша частина результату практичного завдання позивачем не оскаржується.

Суд зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля.

Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконано обов`язок щодо обґрунтування, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи.

З наведених вище підстав суд не вбачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи сторін, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

У даному випадку суд вважає, що в частині, яка стосується позивача, належним і ефективним способом захисту є визнання протиправним і скасування рішення ВККС від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25 в частині затвердження кодованих результатів практичного завдання з індивідуальним кодом 0055377, виконаного ОСОБА_1 , а також визнання протиправними та скасування пунктів 1, 2, 4 резолютивної частини рішення ВККС від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25 в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Оскільки загальний результат позивача за практичне завдання був визначений шляхом урахування результатів двох модельних судових рішень, а оцінка другого модельного судового рішення з кодом 0055377 безпосередньо вплинула на висновок комісії про нескладення позивачем відповідного етапу іспиту, протиправність рішення комісії у частині затвердження кодованого результату за роботу з індивідуальним кодом 0055377 зумовлює протиправність похідних пунктів рішення № 89/зп-25 у частині затвердження загального результату позивача, відмови йому в допуску до другого етапу, визнання таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді, та припинення участі в конкурсі.

Водночас Суд не може погодитися з обраним позивачем способом захисту порушених прав у частині зобов`язання комісії провести повторне оцінювання вже виконаного практичного завдання з кодом 0055377 у складі інших членів комісії та з урахуванням висновків суду.

Повторне оцінювання вже виконаного та декодованого практичного завдання суперечило б принципу анонімності конкурсантів, який забезпечує неупередженість членів екзаменаційної комісії та рівність учасників іспиту.

Саме анонімність кваліфікаційного іспиту, що узгоджується з частиною третьою статті 74 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є основною гарантією для його учасників щодо дотримання відповідачем загальних принципів проведення іспиту та забезпечення відповідно до пункту 1.6 розділу 1 Положення № 185/зп-24 об`єктивності, неупередженості, прозорості та рівності.

Суд також бере до уваги, що неперевірюваність оцінювання практичного завдання за конкретних обставин цієї справи не здатна забезпечити справедливе повторне оцінювання вже виконаної роботи після її декодування. Повторне оцінювання саме цієї роботи іншим складом екзаменаційної комісії поставило б позивача в інше становище порівняно з іншими учасниками конкурсу і не гарантувало б відновлення анонімності.

З цих підстав суд вважає, що в частині способу захисту порушених прав шляхом повторного оцінювання практичного завдання у задоволенні позову слід відмовити.

Суд наголошує, що самостійне визначення кількості балів, які мав отримати позивач за друге модельне судове рішення, або безпосередній допуск його до другого етапу кваліфікаційного оцінювання означали б підміну судом повноважень ВККС та вихід за межі завдань адміністративного судочинства.

Оцінюючи належний спосіб захисту, колегія суддів виходить із того, що встановлені у цій справі порушення стосуються правомірності рішень ВККС, якими були затверджені результати виконання позивачем практичного завдання, та визначення похідних наслідків такого оцінювання у вигляді загального результату першого етапу кваліфікаційного оцінювання, недопуску до наступного етапу та припинення участі у конкурсі.

За таких обставин належним способом судового захисту є:

визнання протиправним і скасування рішення ВККС від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25 в частині затвердження кодованих результатів практичного завдання з кодом кандидата 0055377, виконаного ОСОБА_1 ;

визнання протиправними та скасування пунктів 1, 2, 4 резолютивної частини рішення ВККС від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25 «Про визначення загальних результатів першого етапу кваліфікаційного оцінювання «Складання кваліфікаційного іспиту» та допуск до другого етапу «Дослідження досьє та проведення співбесіди» кандидатів на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами)» в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Водночас інша частина позовних вимог задоволенню не підлягає, оскільки її задоволення виходило б за межі повноважень адміністративного суду. Визначення подальшого порядку дій після скасування зазначених рішень, у тому числі питання про процесуальний статус позивача у кваліфікаційному оцінюванні та конкурсі, належить до компетенції ВККС як органу, уповноваженого законом на організацію та проведення відповідної процедури. Суд не вправі підміняти комісію у вирішенні питань, що охоплюються її спеціальними оцінювальними та процедурними повноваженнями, зокрема не може визначати замість неї зміст подальших організаційних дій чи наперед встановлювати конкретний порядок продовження конкурсної процедури щодо позивача.

Отже, ефективний судовий захист у цій справі досягається шляхом скасування рішень відповідача, які ґрунтуються на незаконно сформованому та неналежно мотивованому результаті кваліфікаційного оцінювання позивача. Після їх скасування саме ВККС, діючи в межах наданих їй законом повноважень та з урахуванням правової оцінки, викладеної у цьому рішенні, має визначити подальший порядок дій щодо позивача. 

Частиною другою статті 5 КАС України визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Позивач також просить суд визначити відповідачу строк у тридцять днів для виконання рішення суду та зобов`язати ВККС подати звіт про його виконання в строк тридцяти п`яти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Суд зазначає, що положення частин третьої та шостої статті 245, а також частини першої статті 372 КАС України надають суду право, але не обов`язок визначати строк виконання рішення. Таке питання вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та не є обов`язковим елементом рішення. У даному випадку підстав для встановлення окремого строку виконання рішення суд не вбачає, оскільки порядок та строки виконання судових рішень регулюються нормами чинного законодавства і не потребують додаткового визначення.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає наступне.

За правилами частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

При цьому зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком, на чому наголошено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 823/1265/16.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви - 3 633,60 грн.

Враховуючи часткове задоволення позову, підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ВККС судові витрати у розмірі 2 800,00 грн.

Керуючись статтями 22, 241 - 246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково. 

Визнати протиправним і скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25 в частині затвердження кодованих результатів практичного завдання з кодом кандидата 0055377, виконаного ОСОБА_1 .

Визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2, 4 резолютивної частини рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25 «Про визначення загальних результатів першого етапу кваліфікаційного оцінювання «Складання кваліфікаційного іспиту» та допуск до другого етапу «Дослідження досьє та проведення співбесіди» кандидатів на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами)» в частині, що стосується ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (03109, Україна, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, будинок, 9; код ЄДРПОУ 37316378) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 2 800 (дві тисячі вісімсот) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення (з дня складення повного судового рішення).

Повний текст рішення складено 09 червня 2026 року.

Головуючий суддя І. А. Гончарова

Судді Л. І. Бившева

О. В. Білоус

І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова