ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2026 р.  м. Київ Справа № 911/2807/25 
Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія»
до Держави – Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації
Міністерства оборони Російської Федерації
Публічного акціонерного товариства «Газпром»
Публічного акціонерного товариства «Нафтова компанія «Роснефть»
Публічного акціонерного товариства «Інтер РАО ЄЕС»
Акціонерного товариства «Газпромбанк»
про стягнення 180 726 990,00 грн.
Суддя Карпечкін Т.П.
За участю представників сторін:
Від позивача: Марущак С.В.;
Від відповідача 1: не з`явився;
Від відповідача 2: не з`явився;
Від відповідача 3: не з`явився;
Від відповідача 4: не з`явився;
Від відповідача 5: не з`явився;
Від відповідача 6: не з`явився.

Обставини справи:
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» до Держави – Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, Міністерства оборони Російської Федерації, Публічного акціонерного товариства «Газпром», Публічного акціонерного товариства «Нафтова компанія «Роснефть», Публічного акціонерного товариства «Інтер РАО ЄЕС», Акціонерного товариства «Газпромбанк» про стягнення 180 726 990,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує ст.ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. ст. 224-225 Господарського кодексу України та Законом України «Про міжнародне приватне право», та вказує, що внаслідок воєнної агресії РФ на території України було знищено майно позивача, в результаті чого йому завдано збитки у відповідному розмірі.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.09.2025 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/2807/25 за правилами загального позовного провадження.
Судом враховано, що на офіційній сторінці Господарського суду Київської області розміщено відповідне оголошення веб-порталу «Судова влада України» в порядку, передбаченому ч.ч. 4, 5 ст. 122 Господарського процесуального кодексу України, про час і місце розгляду даної справи.
Також, всі процесуальні документи суду у справі № 911/2807/25 оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень веб-порталу «Судова влада України» в мережі Інтернет, відомості якого є офіційними, а доступ безоплатний та цілодобовий згідно Закону України «Про доступ до судових рішень».
Предметом позову у справі № 911/2807/25 є відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави – України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постановах від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, від 18 травня 2022 року № 760/17232/20, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167цс20 (пункт 58).
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.
При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах № 490/9551/19 та № 311/498/20.
Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 та у справі № 760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
За приписами ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право”, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 365 ГПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 367 Господарського процесуального кодексу України у разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт – Постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992. Згідно вищезазначеної Угоди Компетентні суди та інші органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов`язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема проведення експертизи, заслуховування сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги компетентні суди та інші органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.
Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією держави-відповідача проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан.
Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
За зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022, з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.
Крім того, у зв`язку з агресією з боку держави-відповідача та введенням воєнного стану АТ «Укрпошта» з 25.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою-відповідачем.
Відповідно до ч. 2 ст. 367 ГПК України судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено – Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Таким чином, з метою належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи необхідно вручити відповідачу копію позовної заяви та процесуальні документи по даній справі у перекладі на російську мову з нотаріальним засвідченням його вірності через Міністерство юстиції України.
Разом з тим у зв`язку із порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряді інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справи України 24.02.2022 нотифікувало МЗЗ РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.
Відтак діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинено відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.
Отже подальше застосування відповідного алгоритму для подачі будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію Російської Федерації проти України.
Таким чином, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення.
З урахування вищенаведеного, а також враховуючи неможливість виконання судового доручення про вручення відповідачу судових документів про відкриття провадження у справі дипломатичними каналами, господарський суд дійшов висновку про подальше повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
При цьому відповідно до ч. 4 ст. 122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Виклики відповідача у справі здійснювалися через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (https://ko.arbitr.gov.ua/).
У даному випадку судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідачі не були позбавлені права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 12.08.2023 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
В ході підготовчого провадження у справі № 911/2807/25 судові засідання відкладались з метою з`ясування усіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.
За наслідками підготовчого провадження у справі позивач позовні вимоги підтримав, також зазначив і про те, що позивачем повідомлено про всі обставини справи, які йому відомі, та надані суду всі наявні в нього докази. Відповідачі у судові засідання не з`являлись, заперечень проти позову не надали.
На виконання вимог ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України та ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України судом під час підготовчого провадження у справі № 911/2807/25 вирішено питання та вчинено усі дії, необхідні для підготовки справи до розгляду по суті.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 25.02.2026.
У судовому засіданні 25.02.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, відповідачі у судові засідання не з`являлись, заперечень проти позову не подали.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.
У зв`язку з чим, в судовому засіданні 25.02.2026 судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з викладених у позові обставин, Товариством з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» подано позов до Держави – Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, Міністерства оборони Російської Федерації, Публічного акціонерного товариства «Газпром», Публічного акціонерного товариства «Нафтова компанія «Роснефть», Публічного акціонерного товариства «Інтер РАО ЄЕС», Акціонерного товариства «Газпромбанк» про стягнення 180 726 990,00 грн. збитків.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» (позивач) було засновано 30.06.2004, основним видом діяльності Товариства є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» здійснювало господарську діяльність з оптової тогрівлі паливом, в тому числі паливом, що знаходилось на складському зберіганні на Об`єкті нерухомого майна «Нафтобаза», що розташований за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51, і належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «АС «Нафтобаза», на підставі ІНВЕСТМЕНТ» (ідентифікаційний код 39248621), надалі Договору складського зберігання № 29/12/16 від 29.12.2016, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «АС ІНВЕСТМЕНТ».
24.02.2022 року Російська Федерація розпочала широкомасшабне вторгення на територію України. Військова агресія Російської Федерації проти України полягає, зокрема, і в обстрілах цивільних об`єктів.
Внаслідок ракетного удару Збройних Сил Російської Федерації 24.03.2022 по об`єкту нерухомого майна «Нафтобаза», що розташований за адресою: Київська обл., Фастівський р-н (Васильківський р-н), смт. Калинівка, вул. Залізнична, 51, і належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «АС ІНВЕСТМЕНТ» (ідентифікаційний код 39248621), та подальших вибуху і пожежі, знищено майно (нафтопродукти бензин автомобільний та паливо дизельне) Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» (ідентифікаційний код 33064160), що знаходилось на складському зберіганні на зазначеній Нафтобазі в загальній кількості 5778,703 тонн, чим юридичній особі Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» заподіяна майнова шкода.
Щодо реальних збитків, а саме знищення майна (бензина автомобільного та палива дизельного) у розмірі 5 778,703 тонн позивач зазначає, що внаслідок ракетного удару Збройних Сил Російської Федерації по Об`єкту нерухомого майна «Нафтобаза», що розташований за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51, і належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «АС ІНВЕСТМЕНТ», та послідуюючих вибухів та пожежі, знищено наступне майно (паливо, нафтопродукти), що належало на праві власності ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» та знаходилось на складському зберіганні на зазначеній Нафтобазі.
Перелік документів, що підтверджують факт набуття ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» права власності на майно (нафтопродукти) та передачі майна (нафтопродуктів), що було знищено внаслідок ракетного удару Збройних Сил Російської Федерації по Нафтобазі ТОВ «АС ІНВЕСТМЕНТ» 24.03.2022 на складське зберігання ТОВ «АС ІНВЕСТМЕНТ» наведено в Додатку № 1 до даної позовної заяви. 
Згідно товарознавчої частини Висновку експертів № 05/25 від 01.07.2025 за результатами проведення комплексної судової товарознавчо-економічної експертизи, розмір реальних збитків (майнової шкоди), заподіяних Товариству з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 33064160), як власнику майна (нафтопродуктів), що знаходились на складському зберіганні на об`єкті нерухомого майна «Нафтобаза», що належить на праві власності юридичній особі Товариство з обмеженою відповідальністю «АС ІНВЕСТМЕНТ» (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 39248621), i розташований за адресою: Київська обл., Фастівський р-н, смт. Калинівка, вул. Залізнична, 51, в результаті знищення нафтопродуктів (палива) внаслідок вибуху та пожежі, що спричинені ракетним ударом Збройних Сил Російської Федерації 24 березня 2022 року, станом на 24 березня 2022 року складає 5795 017,92 доларів США (п`ять мільйонів сімсот дев`яносто п`ять тисяч сімнадцять доларів США 92 цента), або за курсом НБУ на дату оцінки 24.03.2022 року (1 USD = 29,2549 грн.) дорівнює (з округленням до десятків гривен) 169 532 700,00 грн. (Сто шістдесят дев`ять мільйонів п`ятсот тридцять дві тисячі сімсот гривень 00 коп.).
Факт ракетного обстрілу Об`єкта нерухомого майна «Нафтобаза», що розташований за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51, і належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «АС ІНВЕСТМЕНТ» (ідентифікаційний код 39248621), та подальших вибуху і пожежі, та наслідки вказаної події (зокрема, знищення нафтопродуктів), підтверджується, зокрема, але не виключно:
- Актом про пожежу від 24.03.2022, складеним головним інспектором відділу профілактичної роботи Фастівського РУ ГУ ДСНС України у Київські області майором Солончуком Ігорем Станіславовичем, у якому зафіксовано знищення, руйнування та пошкодження майна та встановлено причину пошкодження, руйнування та знищення майна потрапля потрапляння боєприпасів та їх уламків внаслідок бойових дій.
- Актом обстеження об`єкта нерухомого майна (об`єкта інфраструктури), пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації на території населених пунктів Калинівської селищної територіальної громади Фастівського райнону Київської області від 22.06.2022, складений робочою групою для обстеження об`єктів інфраструктури населенних пунктів Калинівської селищної територіальної громади, що зазнали пошкоджень внаслідок бойових дій, яким встановлено причину пошкодження об`єкта нерухомого майна «Нафтобаза» внаслідок ракетного удару Збройних Сил російської Федерації.
- Витягом від 20.08.2025 з Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне провадження № 42022112310000058 від 25.03.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.
- Листом ТОВ «АС ІНВЕСТМЕНТ» № 29-03-22/1 від 29.03.2022.
- Бухгалтерською довідкою ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» від 17.06.2025 про балансову вартість знищеного майна станом на 23.03.2022.
Кількість знищених нафтопродуктів згідно вищевказаних Листа ТОВ «АС ІНВЕСТМЕНТ» та Бухгалтерської довідки ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» на 0,007 тонни більше, ніж заявляє до відшкодування позивач (вирішено не заявляти про нанесену майнову шкоду та упущену вигоду за знищення майна (нафтопродуктів) в кількості 0,007 тонн балансова вартість яких складає 131,14 грн., в зв`язку з малозначністю).
Загальний розмір завданих ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» реальних збитків внаслідок знищення майна (бензина автомобільного та палива дизельного) складає 5 795 017,92 доларів США (п`ять мільйонів сімсот дев`яносто п`ять тисяч сімнадцять доларів США 92 цента), або за курсом НБУ на дату оцінки 24.03.2022 року (1 USD = 29,2549 грн.) дорівнює (з округленням до десятків гривен) 169 532 700,00 грн. (Сто шістдесят дев`ять мільйонів п`ятсот тридцять дві тисячі сімсот гривень 00 коп.).
Щодо нанесених збитків у вигляді упущеної вигоди позивач зазначив, що у результаті ракетного удару збройних сил російської федерації, (влучання крилатих ракет) та наступних вибухів і пожежі на Об`єкті нерухомого майна «Нафтобаза», що знаходиться по вул. Залізнична, 51 в смт. Калинівка Фастівського району (Васильківського району) Київської області, було знищено майно (бензин автомобільний та паливо дизельне) ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ», внаслідок чого, зокрема (крім реальних збитків (майнової шкоди)), ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» зазнало збитків у формі упущеної вигоди.
Зокрема, внаслідок неможливості ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» здійснити реалізацію знищених партій товару (нафтопродуктів) та отримати відповідний прибуток через збройну агресію Російської Федерації позивачу заподіяна шкода (збитки) у формі упущеної вигоди.
Відповідно до Висновку експертів № 05/25 від 01.07.2025 за результатами проведення комплексної судової товарознавчо-економічної експертизи, в економічній частині експертизи, судовим експертом Чередніченко Аллою Павлівною, щодо упущеної вигоди юридичної особи ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» з 24.03.2023 до 01.07.2025 було встановлено наступне: «Розмір упущеної вигоди Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 33064160), як власника майна, згідно переліку знищених нафтопродуктів (палива) Додатка №№2 до висновку, що знаходились на складському зберіганні на об`єкті нерухомого майна "Нафтобаза", що належить на праві власності юридичній особі Товариство з обмеженою відповідальністю «АС ІНВЕСТМЕНТ» (ідентифікаційний код ЄДРПОУ 39248621), і розташований за адресою: Київська обл., Фастівський р-н, смт. Калинівка, вул. Залізнична, 51, в результаті знищення нафтопродуктів (палива) внаслідок вибуху та пожежі, що спричинені ракетним ударом Збройних Сил Російської Федерації 24 березня 2022 року, з моменту знищення по дату видачі висновка експерта (01.07.2025 року) складає 267 941,82 доларів США (двісті шістдесят сім тисяч дев`ятсот сорок один долар США 82 центи), що за курсом НБУ на дату оцінки 01.07.2025 року (1 USD = 41,7788 грн.) дорівнює (з округленням до десятків гривен) 11 194 290,00 грн. (одинадцять мільйонів сто дев`яносто чотири тисячі двісті дев`яносто гривень 00 коп.)».
Виходячи із вищезазначеного, розмір ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» збитків у вигляді упущеної вигоди становить 267 941,82 доларів США (двісті шістдесят сім тисяч дев`ятсот сорок один долар США 82 центи), що за курсом НБУ на дату оцінки 01.07.2025 року (1 USD = 41,7788 грн.) складає (з округленням до десятків гривен) 11 194 290,00 грн. (одинадцять мільйонів сто дев`яносто чотири тисячі двісті дев`яносто гривень 00 коп.).
Таким чином, розмір завданих ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» реальних збитків внаслідок ракетного удару збройних сил російської Федерації, послідуючих вибухів та пожежі складає: 6 062 959,74 доларів США (шість мільйонів шістдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дев`ять доларів США сімдесят чотири центи), що становить еквівалент 180 726 990,00 гривень (станом на дату оцінки).
За фактом обстрілу Нафтобази слідчими Слідчого управління ГУ СБУ у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 42022112310000058 від 25.03.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.
Згідно Витягу від 20.08.2025 з Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне провадження № 42022112310000058 від 25.03.2022: « 24.03.2022 приблизно о 20 год. 35 хв. у смт. Калинівка Фастівського району Київської області в результаті здійснення військової агресії з боку військовослужбовців збройних сил Російської Федерації із застосуванням авіації здійснено обстріл нафтобази ТОВ «АС Інвестмент» за адресою: вул. Залізнична, 51, смт. Калинівка, Фастівський район Київської області, внаслідок чого відбулось загорання по всій площі нафтобази та двох автоцистерн (бензовозів). Власником навтопродукції, яка була на зберіганні, є «ТОВ «Західна нафтогазова крмпанія» (ЄДРПОУ 33064160).
Відповідно до ст. 52 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів, від 08.06.1977 цивільні об`єкти не повинні бути об`єктом нападу. Цивільними об`єктами є всі ті, які не є воєнними.
Додатковим доказом на підтвердження факту здійснення військової агресії з боку військовослужбовців збройних сил Російської Федерації є публікації у засобах масової інформації, зокрема як українських так і російських джерел. Встановлено, що внаслідок ракетного обстрілу нафтобази, розташованої за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51 відбулось загорання Нафтобази по всій її площі.
З урахуванням наведних у позові обставин та наявних у справі доказів, загальний розмір збитків (реальні збитки та упущена вигода) завданих ТОВ «ЗАХІДНА НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ» внаслідок ракетного удару збройних сил російської федерації складає 6 062 959,74 доларів США (шість мільйонів шістдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дев`ять доларів США сімдесят чотири центи), що становить еквівалент 180 726 990,00 гривень (сто вісімдесят мільйонів сімсот двадцять шість тисяч дев`ятсот дев`яносто гривень).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 7 ГПК України визначено, що правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.
Судочинство в господарських судах здійснюється, зокрема, відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч.ч.1-3 ст.3 ГПК України ).
Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Із змісту позовної заяви вбачається, що відповідачами визначено Російську Федерацію та розташованих на її території счуб`єктів господарювання.
Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Відповідно до ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Водночас, як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст.11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст.12) передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак, ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.
Водночас, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05:30 год 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому, відповідними нормативно-правовими актами з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року продовжено строком на 90 діб.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. 
Крім того, постановою Верховної Ради України від 14.04.2022 № 2188-IX схвалено заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», якою визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.
У ч. 1 ст.2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» зазначено, що Російська Федерація є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах.
Відповідно до ст. 2 Конституції України, зокрема, суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.
Отже, перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
У п. 4 ч. 1 ст. 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени ООН утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з цілями Об`єднаних Націй.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Статуту ООН, остання переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживає ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводить мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.
У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.
Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у спорі, який розглядається, суд врахував таке: предметом позову є відшкодування шкоди, завданої юридичній особі, внаслідок знищення майна останньої; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні, у тому числі юридичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом "генерального делікту”).
Отже, Російська Федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії, у тому числі юридичній особі, яка здійснює свої господарську діяльність на території України.
Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету викладена у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, від 22.06.2022 у справі № 311/498/20, від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21 Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22.
Також, судом береться до уваги правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, яка полягає в тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Отже, у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у резидента України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно до ч. ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Стаття 1166 ЦК України встановлює загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди так званої «деліктної шкоди». Загальною підставою застосування до правовідносин із завдання шкоди вказаної статті є відсутність договірних відносин між боржником (завдавачем шкоди) та кредитором (потерпілим).
Загальне правило вказаної статті встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі.
Умовами застосування цієї норми є завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.
Отже, при поданні позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди, на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 2 ст. 74 ГПК України).
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2 ст. 86 ГПК України).
При цьому, ч. 3 ст. 75 ГПК України визначено, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Судом береться до уваги надані позивачем докази, на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. З наданих позивачем доказі та встановлених у ході розгляду спору обставин вбачається, що заявлені у справі збитки завдані позивачу внаслідок протиправних дій саме держави - Російської Федерації, яка здійснила збройну агресію.
В Україні держава Російська Федерація діє як держава-агресор. У правових та судових відносинах вона офіційно виступає в особі Міністерства юстиції Російської Федерації як головного органу, що представляє інтереси держави в міжнародних та національних процесах. Міністерство оборони РФ є частиною структури держави РФ.
Збройна агресія РФ на території України є загальновідомим фактом і її вина у разі належного фіксування руйнувань, їх причин та наслідків, є очевидною і перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з негативними наслідками. 
В той же час, у разі притягнення російської компанії до суду як спонсора агресії, необхідно доведення прямого фінансового або матеріального зв`язку між діяльністю цієї компанії та збитками, завданими збройною агресією РФ. 
Таким чином, для притягнення російської компанії до суду як спонсора агресії необхідне доведення прямого фінансового або матеріального зв`язку між діяльністю цієї компанії та збитками, завданими збройною агресією РФ. Про такий безпосередній зв`язок можуть свідчити: безпосереднє фінансування виготовлення, постачання зброї, техніки, палива чи амуніції для російської армії; логістична діяльність з перевезення військових вантажів; цільові збори та «шефство», збір коштів для придбання військового спорядження чи фінансування приватних військових компанії (ПВК).
Однак, позивачем у позові вимоги до відповідачів обґрунтовані лише опосередкованою причетністю до діяльності Російської Федерації на її території, що не містить ознак безпосередньої взаємодії у здійсненні збройної агресії. Крім того, позивач у позові стверджує про причетність саме представників Публічного акціонерного товариства «Газпром», Публічного акціонерного товариства «Нафтова компанія «Роснефть», Публічного акціонерного товариства «Інтер РАО ЄЕС», Акціонерного товариства «Газпромбанк» до протиправної діяльності РФ, а не самих компаній.
За наведених обставин, позов підлягає задоволення саме до держави Російська Федерація, яка є державою-агресором і у правових та судових відносинах офіційно виступає в особі Міністерства юстиції Російської Федерації як головного органу, що представляє інтереси держави в міжнародних та національних процесах. Міністерство оборони РФ є державним органом і частиною структури держави РФ, тому не є самостійною особою, за його дії відповідальність лежить на державі Російська Федерація. Щодо решти наведених у позові відповідачів, позивачем не доведено їх прямої участі, фінансового або матеріального зв`язку між їх діяльністю, як компаній, та збитками, завданими збройною агресією РФ.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Дослідивши надані позивачем докази в сукупності та наданий експертний висновок, суд вважає, що останні складенні у встановленому порядку та є належними/допустимими доказами у розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України. 
З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що позивачем у даній справі належними та допустимими доказами доведено наявність повного складу цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування збитків та упущеної вигоди, щодо відповідача 1 – держави-агресора Російська Федерація, яка у правових та судових відносинах офіційно виступає в особі Міністерства юстиції Російської Федерації як головного органу, що представляє інтереси держави в міжнародних та національних процесах.
Разом з тим, позивачем у резолютивній частині заявлено вимоги про стягнення майнової шкоди в грошовій одиниці гривні, або доларах США з цього приводу суд зазначає наступне.
Щодо стягнення шкоди з визначенням грошового еквіваленту в іноземній валюті.
Зазначений предмет позову обумовлений підставами позову, які пов`язані з фактом захоплення, знищення та пошкодження рухомого і нерухомого майна позивача відповідачем. Розміром матеріальних збитків позивача, спричинених відповідачем, який є грошовим еквівалентом захопленого майна позивача (вартість нестачі активів), обрахований та визначений в гривнях за результатами проведення судово-економічної експертизи, висновок якої долучено до позовної заяви.
Відповідно до положень статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Одночасно, в Україні діє спеціальний нормативно-правовий акт, який регламентує валютний обіг. Так, відповідно до преамбули Закону України «Про валюту і валютні операції», цей Закон визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства. Згідно із частинами 1, 2 статті 5 зазначеного Закону гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків.
Отже, Закон України «Про валюту і валютні операції», як спеціальний нормативно-правовий акт у сфері регулювання валютних операцій, визначає гривню як єдиний законний платіжний засіб в межах території України, однак не встановлює обов`язку здійснення платежів з території інших країн на територію України в національній валюті. Більше того, така вимога суперечила б критеріям суверенітету держав, оскільки поширювала б дію нормативно-правових актів України на чужу суверенну територію, що суперечить і доктрині національного права України, і положенням міжнародного права.
Згідно із п. 1 статті 1 вказаного Закону валютна операція - операція, що має хоча б одну з таких ознак: а) операція, пов`язана з переходом права власності на валютні цінності та (або) права вимоги і пов`язаних з цим зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, між резидентами, нерезидентами, а також резидентами і нерезидентами, крім операцій, що здійснюються між резидентами, якщо такими валютними цінностями є національна валюта; б) торгівля валютними цінностями; в) транскордонний переказ валютних цінностей та транскордонне переміщення валютних цінностей.
Отже, операція щодо сплати нерезидентом суми заподіяної шкоди на підставі такого, що набуло законної сили, рішення суду, підпадає під наведені вище ознаки валютної операції. При цьому, відповідно до пп. «ґ» п. 8 статті 1 вказаного Закону іноземні держави (у тому числі і відповідач) підпадають під ознаки нерезидента.
Відповідно до ч. 5 статті 3 вказаного Закону у разі, якщо норма цього Закону чи нормативно-правового акта Національного банку України, виданого на підставі цього Закону, або норми інших нормативно-правових актів Національного банку України допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків резидентів та нерезидентів у сфері здійснення валютних операцій або повноважень органів валютного нагляду, така норма трактується в інтересах резидентів та нерезидентів.
Згідно із частиною 1 статті 6 наведеного Закону, валютні операції здійснюються без обмежень відповідно до законодавства України, крім випадків, встановлених законами України, що регулюють відносини у сферах забезпечення національної безпеки, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, виконання взятих Україною зобов`язань за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також випадків запровадження Національним банком України відповідно до цього Закону заходів захисту.
Відповідно до п. 109 Розділу Х Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті, затвердженого постановою Національного банку України № 5 від 02.01.2019, за поточними рахунками в іноземній валюті суб`єктів господарювання - резидентів (юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) здійснюються операції, що не суперечать вимогам законодавства України.
Таким чином, вимога позивача про стягнення шкоди у іноземній валюті (долар США) відповідає як матеріальному закону, так і суті господарської діяльності позивача, а обраний ним спосіб судового захисту у вигляді відшкодування шкоди із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті (долар США) відповідає цивільному законодавству та є ефективним при виконанні такого рішення на території інших держав.
Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом стягнення заявлених у позові збитків у повному обсязі з відповідача 1. Вимоги позивача прор солідарне стягнення збитків з відповідачів 2 - 6 задоволенню не підлягають як не доведені та необґрунтовані.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Відповідно до пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід Державного бюджету України.
За таких обставин, з Російської Федерації в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у повному обсязі у сумі, яка підлягає сплаті з заявленого розміру позовних вимог. 
Частиною 1 ст. 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна нафтогазова компанія» (03035, м. Київ, вул. Липрківського Василя Митрополита, 37-в, приміщення 1013, код ЄДРПОУ 33064160) 5 795 017,92 дол. США прямих збитків та 267 941,82 дол. США збитків у вигляді упущеної вигоди.
3. Стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1) до Державного бюджету України 1 164 800,00 грн. судового збору.
4. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.
5. У задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення збитків з Міністерства оборони Російської Федерації, Публічного акціонерного товариства «Газпром», Публічного акціонерного товариства «Нафтова компанія «Роснефть», Публічного акціонерного товариства «Інтер РАО ЄЕС», Акціонерного товариства «Газпромбанк» відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст.ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 02.06.2026.

Суддя Т.П. Карпечкін