ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3710/26 Справа № 206/7255/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю., 
суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.
розглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення учасників цивільну справу 
за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу судді Самарського районного суду міста Дніпра від 24 грудня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В: 

16 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду міста Дніпра із вказаною заявою в порядку окремого провадження (а.с.1-2).

Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпра від 24 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження по справі за заявою в порядку окремого провадження ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем (а.с.27-28). 

Не погоджуючись з такою ухвалою судді, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що якщо встановлення факту має на меті реалізацію права на спадкування, то це автоматично означає наявність спору про право. 
Вказує, що посилання суду на те, що нотаріус відмовив "через пропуск строку", а не "через недоведеність факту", є формальним і не враховує положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Згідно з цією нормою, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем, вважається таким, що прийняв спадщину автоматично, і для нього строк не може вважатися пропущеним. 
Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував частину 4 статті 315 ЦПК України та помилково дійшов висновку про наявність спору про право, не встановивши реального існування такого спору. На момент подання заяви та винесення ухвали в матеріалах справи були відсутні будь-які заперечення, позовні заяви чи інші документи від заінтересованих осіб, які б свідчили про невизнання ними права заявника або оспорювання факту проживання (а.с.29-31). 

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, суд першої інстанції керувався нормою ч. 4 ст. 315 ЦПК України, зазначивши, що у даній справі вбачається спір про право на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , а тому справа підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до п. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просить суд встановити факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті останнього.
Проте, постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лушкіної О.В. від 11.08.2025 року, заявниці ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки вона пропустила строк для прийняття спадщини, а не з підстав недоведеності факту її постійного проживання зі спадкодавцем.
Звертаючись до суду із відповідною заявою, заявниця вказує, що встановлення вказаного факту є необхідним для виникнення в неї права на спадкування майна та отримання свідоцтва про право на спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_4 .

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що заявниця у своїй заяві зазначає заінтересованих осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які також є спадкоємцями першої черги, проте матеріали справи не містять доказів того, що у встановленому законом порядку вони подавали заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори, а лише адресували їх суду першої інстанції.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Колегія судів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки при постановленні ухвали судом було правильно та в повному обсязі встановлено обставини, які мають значення для справи.

Відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що встановлення під час розгляду заяви обставин, які свідчать про наявність спору про право можуть бути підставою для залишення заяви без розгляду відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зводяться до непогодження із висновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 375, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  залишити без задоволення.

Ухвалу судді Самарського районного суду міста Дніпра від 24 грудня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 травня 2026 року.

Судді: