Справа № 462/9361/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року       Залізничний районний суд міста Львова

у складі:
головуючого- судді   Ліуша А.І.,
секретаря:    Поляниці А.М.
представника позивача   ОСОБА_1 
представника відповідача   ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зусрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ :

позивачка за первісним позовом звернулася до суду з позовом про поділ нерухомого майна. Вимоги позову мотивовано тим, що 17 лютого 2016 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.07.2023 по цивільній справі № 466/6537/23 шлюб між сторонами розірвано. В період перебування у зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя було придбано нерухоме майно, а саме: групу нежитлових приміщень загальною площею 57,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2245661146101. Вказане нерухоме майно набуте на підставі договору купівлі- продажу від 03.03.2021 року. Право власності на спірні нежитлові приміщення зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 . У зв`язку із відсутністю спільної згоди щодо поділу майна, позивачка звертається до суду за захистом своїх законних прав та інтересів та просить суд визнати за нею право на 1/2 частку в праві спільної власності на групу нежитлових приміщень, загальною площею 57,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачем було подано до суду відзив, в якому він зазначив, що категорично заперечує позовні вимоги ОСОБА_3 , та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Спірні нежитлові приміщення були придбані ним за особисті кошти, зароблені у зв?язку з здійсненням підприємницької діяльності. Так, зазначив, що між сторонами було досягнуто усної домовленості, згідно якої він виплатить позивачці компенсацію а позивачка не претендуватиме на придбане ніби-то ним майно. Також зазначив, що на його переконання факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об?єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки факт набуття майна під час шлюбу не є належним доказом того, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Також, відповідачем подано до суду зустрічну позовну заяву про визнання нежитлових приміщень його особистою приватною власністю. Вимоги зустрічної позовної заяви мотивовано тим, що спірне майно, на його переконання, не підлягає поділу та є особистою власністю відповідача. Так, повторно зазначив, що спірні нежитлові приміщення були придбані ним за особисті кошти зароблені у зв?язку з здійсненням підприємницької діяльності. Так, відповідачем задекларовано прибуток в розмірі, що дає йому змогу придбати спірне майно. Відтак, просить суд визнати спірні нежитлові приміщення приватною власністю позивача.
Позивачкою за первісним позовом було подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якої позивач за первісним позовом заперечує проти задоволення зустрічних позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що не грунтуються на чинному законодавстві України, виходячи з наступного. Згідно з п. 2 Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.03.2021, продаж нежитлових приміщень вчинено за ціною 270 665 в т.ч. ПДВ. Зазначені гроші сплачені покупцем до підписання та нотаріального посвідчення цього договору у відповідності з умовами попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. У п. 14 Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.03.2021 вказано, що укладення даного договору ОСОБА_4 , проводиться за згодою його дружини ОСОБА_3 , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Вказане свідчить, що ОСОБА_3 , надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 , на купівлю вказаних приміщень.Вказана група нежитлових приміщень є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. Крім того, зазначила, що позивач за зустрічним позовом не надав жодних належних і допустимих доказів того, що у зв`язку із здійсненням підприємницької діяльності ним отримано та задекларовано прибуток у розмірах, який дав йому змогу придбати спірне приміщення та що вони використані для придбання спірного майна, які належали йому на праві особистої приватної власності у розумінні статті 57 Сімейного кодексу України, надалі – СК України. Також підкреслили, що у зустрічній позовній заяві відповідач за первісним позовом зазначає, що ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , дійшли усної домовленості про те, що відповідач виплатить позивачці грошову компенсацію, а вона, в свою чергу, не претендуватиме на спірне майно. Вказує, що на виконання домовленості систематично перерахував позивачці грошові кошти. Однак, зазначені твердження не підтверджені жодними належними та допустимими доказами та не відповідають дійсності. Жодного письмового правочину, розписки, договору про поділ майна подружжя, договору про виплату компенсації, шлюбного договору чи платіжних документів ОСОБА_4 не надано. Сам по собі факт перерахування коштів не доводить існування домовленості про відмову від права на частку у спільному майні. Таким чином, спірна група нежитлових приміщень загальною площею 57,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано сторонами у період перебування в шлюбі, за спільні кошти подружжя, а отже є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частинах. Враховуючи вищевикладене, просили суд в задоволенні зустрічного позову про визнання нежитлових приміщень особистою приватною власністю відмовити у повному обсязі.
Представниця позивачки за первісним позовом в судовому засіданні вимоги позову підтримала, просила такі задовільнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити за безпідставністю.
Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні проти задоволення вимог за первісним позовом ззаперечив в їх задоволенні просив відмовити, тоді як вимоги зустрічного позову вважає обгрунтованими, та такими що підлягають до задоволення.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04 лютого 2026 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання нежитлових приміщень особистою приватною власністю, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ нерухомого майна. Здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Крім того, відповідачем за первісним позовом було подано до суду клопотання про залишення позову без розгляду від 18 грудня 2025 року, яке мотивовано тим, що до позовної заяви не долучено документів, що підтверджують статус представника позивача як адвоката (завірених копій свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю або посвідчення адвоката України на ім`я Турчин Н.Ю.). Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".
Розглянувши подане клопотання, суд приходить до переконання, що воно не підлягає задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема а.с. 6, до позовної заяви, при зверненні до суду, представницею позивачки було долучено ордер від 25 листопада 2025 року на представництво інтересів ОСОБА_3 , виданий відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», який є самостійним та належним документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги та представництво інтересів клієнта у суді.
За таких обставин доводи відповідача фактично зводяться до висунення вимог щодо подання документів, необхідність долучення яких не передбачена нормами цивільного процесуального законодавства. Тому відсутні будь-які правові підстави вважати, що позовна заява була подана або підписана особою, яка не мала належних повноважень на представництво інтересів позивачки, а відтак підстави для залишення позову без розгляду відсутні.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного переконання.
Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.07.2023 по цивільній справі № 466/6537/23 шлюб між сторонами розірвано /а.с.12-13/.
Так, в період перебування у зареєстрованому шлюбі подружжя, ОСОБА_4 , придбав групу нежитлових приміщень загальною площею 57,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2245661146101, що стверджується договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03 березня 2021 року /а.с.7-8/.
Згідно з п. 2 Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.03.2021, продаж нежитлових приміщень вчинено за ціною 270 665 в т.ч. ПДВ. Зазначені гроші сплачені покупцем до підписання та нотаріального посвідчення цього договору у відповідності з умовами попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.
У п. 14 Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.03.2021 вказано, що укладення даного договору ОСОБА_4 , проводиться за згодою його дружини ОСОБА_3 , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.
Вказане також стверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.9-10/.
Суду було також надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого ОСОБА_4 , був фізичною особою-підприємцем з 01 серпня 2008 року по 22 грудня 2025 року. 
В матеріалах справи також міститься платіжне доручення №12 від 02 березня 2021 року, згідно якого отримувачем за вказаною квитанцією є Казначейство України, а в призначенні платежу вказано збір з операцій придбавання (купівлі продажу) нерухомого майна ОСОБА_4 .
Також надана квитанція №3210 від 16 травня 2018 року, отримувачем коштів в якій зазначено ПП Ріелпограмбуд.
Відповідачем за первісним позовом надано податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2015 та 2014 роки, 2012- 2021 роки /а.с.101-108/. Також надано квитанції платником в яких значиться ОСОБА_4 від 01 лютого 2024 року, 29 лютого 2024 року, 30 березня 2024 року, 01 травня 2024 року, 02 червня 2024 року, 01 липня 2024 року. Крім того, суду надано квитанції в яких платником значиться ОСОБА_4 , отримувачем ФОП ОСОБА_3 , та в призначенні платежу вказано оплата за заняття від 09 березня 2022 року, 12 березня 2022 року, 23 березня 2022 року, 09 квітня 2022 року, 27 квітня 2022 року, 12 травня 2022 року, 20 травня 2022 року, 23 травня 2022 року, 04 червня 2022 року, 05 червня 2022 року, 14 червня 2022 року, 25 червня 2022 року. 
Також суду надано випики з картки ОСОБА_4 , з банку «Пумб» за період з 31 серпня 2024 року по 29 вересня 2024 року та за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року /а.с.129-130/.
Крім того, суду надано платіжні доручення №43, №29, №22, №72, №55, №45, №5, №12, №7, №51, №39, №4, а також платіжні доручення від 24 грудня 2023 року, платником яких є ОСОБА_4 , в призначенні платежів у яких зазначено: компенсація витрат за ел.ен., згідно договору №1808/20-41 прим 49-51.
Також, відповідачем долучено квитанції від 09 вересня 2025 року, 02 грудня 2025 року, 09 вересня 2025 року, 26 листопада 2025 року, за передоплату за жовтень 2025 року за договором 75735, квитанцій від 03 липня 2023 року, 14 вересня 2021 року, 03 січня 2022 року, 01 серпня 2022 року, на утримання будинку та прибудинкової території о/р 43/51ш25 /а.с.144-148/. Крім того, відповідачем надано платіжні доручення №17 за сплату обладнання систем безпеки.
Також, суду надано копію Розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 484 від 10 вересня 2020 року Про присвоєння поштової адреси: АДРЕСА_2 багатоквартирному житловому будинку (IV черга будівництва будинок No 4 на генплані), побудованому I окремим відділом капітального будівництва Державної Прикордонної Служби України, копію Договору про заміну сторони у попередньому договорі купівлі- продажу нежитлового приміщення від 16 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В. за реєстровим №1480.
Згідно нотаріально посвідченої заяви від 16 травня 2018 року, ОСОБА_3 , цією заявою дала згоду на придбання (купівлю) її чоловіком ОСОБА_4 , нежитлового приміщення, проектний помер 88 «а» мдесят вісім «а»), загальною орієнтовною проектною площею 60,10 кв.м, секція Б, що ходиться на першому поверсі житлового будинку на АДРЕСА_3 , четверта черга будівництва або будь-якого іншого нерухомого майна у місті Львові. А також, даною заявою дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_4 , на укладення та підписання договору про заміну сторони у попередньому договорі купівлі-продажу нежитлового щення, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.
В матеріалах справи також міститься копія попереднього Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Н.І. за реєстровим No 730.
За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тверджень відповідача за первісним позовом про те, що позивачка не працювала, не отримувала доходів або не брала участі у формуванні спільного майнового бюджету подружжя. Навпаки, самим же відповідачем суду надано квитанції, в яких платником значиться ОСОБА_4 , отримувачем — ФОП ОСОБА_3 , а в призначенні платежу зазначено оплату за заняття /а.с.116-127/. Зазначені документи свідчать про те, що позивачка за первісним позовом здійснювала підприємницьку діяльність та мала власне джерело доходу станом на дату придбання нерухомого майна.
Крім того, відповідачем за первісним позовом так і не надано доказів того, що грошові кошти, використані для придбання спірного нерухомого майна, були виключно його особистими коштами. Саме на особу, яка заперечує презумпцію спільності майна подружжя, покладається обов`язок довести, що таке майно набуте за кошти, які належали їй особисто. Натомість матеріали справи містять докази того, що позивачка також працювала, здійснювала підприємницьку діяльність та мала власне джерело доходів. За таких обставин твердження відповідача про придбання нежитлових приміщень не за спільні кошти подружжя, а виключно за його особисті кошти, є недоведеним та ґрунтується лише на бажанні привласти спільне майно, що належить обом з подружжя.
Окремо суд звертає увагу на очевидну внутрішню суперечливість правової позиції відповідача за первісним позовом. З одного боку, він наполягає на тому, що спірні нежитлові приміщення були придбані виключно за його особисті кошти, не є спільним майном подружжя та жодного майнового права позивачка на них не має. Водночас, обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, відповідач стверджує про існування усної домовленості щодо виплати позивачці грошової компенсації за умови її відмови від претензій на спільне майно. Проте сама по собі необхідність досягнення такої домовленості та виплати компенсації свідчить про усвідомлення відповідачем наявності у позивачки майнових прав щодо спільної нерухомості. Адже якщо, як стверджує відповідач, нерухоме майно з самого початку належало виключно йому на праві особистої приватної власності, то відсутні будь-які логічні та правові підстави для виплати будь-якої компенсації особі, яка нібито не має на це майно жодних прав. Таким чином, наведені відповідачем доводи фактично взаємно виключають один одного та не можуть одночасно відповідати дійсності.
Також відповідач зазначаючи, що між сторонами нібито було досягнуто усної домовленості про те, що він виплатить позивачці грошову компенсацію, не надав до суду жодного належного доказу як існування такої домовленості так і дійсної оплати позивачці будь-яких коштів. В матеріалах справи відсутні будь-які угоди, розписки, договори про поділ майна подружжя, договори про виплату компенсації, шлюбний договір чи інші документи, які б свідчили про відмову позивачки від належної їй частки у спільному майні. Саме лише посилання на усну домовленість не може бути підставою для позбавлення одного з подружжя права на майно, набуте у період шлюбу.
Щодо квитанції №3210 від 16 травня 2018 року /а.с.99/, суд вважає, що сама по собі обставина здійснення платежу ОСОБА_4 не свідчить про використання ним особистих приватних коштів. Зокрема, відсутні будь-які докази того, що вказані кошти були отримані ним до укладення шлюбу, набуті в порядку спадкування, дарування чи з інших підстав, які виключають поширення на них правового режиму спільної сумісної власності подружжя.
Також відповідачем надано квитанції, платником у яких значиться ОСОБА_4 , датовані 01 лютого 2024 року, 29 лютого 2024 року, 30 березня 2024 року, 01 травня 2024 року, 02 червня 2024 року та 01 липня 2024 року /а.с.109-115/. Однак такі квитанції не містять жодної інформації про те, що отримувачем коштів є ОСОБА_3 , не містять призначення платежів, а також не підтверджують їх зв`язку зі спірними нежитловими приміщеннями. За таких обставин ці документи не можуть розцінюватися як докази виплати компенсації за частку у спільному майні або як докази придбання спірного майна за особисті кошти відповідача.
З цих же підстав суд не може прийняти до уваги як підтвердження позиції відповідача квитанції від 09 березня 2022 року, 12 березня 2022 року, 23 березня 2022 року, 09 квітня 2022 року, 27 квітня 2022 року, 12 травня 2022 року, 20 травня 2022 року, 23 травня 2022 року, 04 червня 2022 року, 05 червня 2022 року, 14 червня 2022 року, 25 червня 2022 року, оскільки зі змісту призначення платежу прямо вбачається, що оплата здійснювалась за заняття, а не за об`єкти нерухомого майна. Зазначені квитанції навпаки підтверджують здійснення позивачкою підприємницької діяльності та отримання нею доходу від такої діяльності.
Також суду надано виписки з картки ОСОБА_4 з банку «ПУМБ» за період з 31 серпня 2024 року по 29 вересня 2024 року та за період з 01 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року /а.с.129-130/. Однак, зазначені виписки не підтверджують обставин придбання спірного нерухомого майна, джерела походження коштів на його придбання, факту виплати позивачці компенсації чи наявності домовленості про відмову від права на частку в майні. Відтак такі документи не мають істотного доказового значення для вирішення даного спору.
Щодо наданих відповідачем платіжних доручень №43, №29, №22, №72, №55, №45, №5, №12, №7, №51, №39, №4, а також платіжного доручення від 24 грудня 2023 року, платником за якими є ОСОБА_4 , а в призначенні платежів зазначено компенсацію витрат за електроенергію згідно договору №1808/20-41 прим. 49-51, суд зазначає, що такі документи також не можуть бути покладені в основу висновків на користь відповідача. З їх змісту не вбачається, що це за договір, між ким він укладений, яким є його предмет, чи стосується він спірних нежитлових приміщень, а також чи мають зазначені платежі будь-який зв`язок із набуттям права власності на спірне майно. Отже, ці платіжні доручення не спростовують презумпції спільності майна подружжя та не підтверджують особистий характер права власності відповідача.
Вказане також стосується наданих відповідачем квитанцій від 09 вересня 2025 року, 02 грудня 2025 року, 09 вересня 2025 року, 26 листопада 2025 року щодо передоплати за жовтень 2025 року за договором 75735, а також квитанцій від 03 липня 2023 року, 14 вересня 2021 року, 03 січня 2022 року, 01 серпня 2022 року на утримання будинку та прибудинкової території о/р 43/51ш25 /а.с.144-148/. Судом не встановлено, а стороною, яка подала зазначені докази, не доведено, що такі квитанції мають відношення до предмета спору. Відповідачем не подано до суду договору 75735, документів щодо о/р 43/51ш25 або інших доказів, які б давали можливість встановити, між ким укладені відповідні договори, що є їх предметом і чи стосуються вони саме спірного нерухомого майна.
Крім того, відповідачем надано платіжне доручення №17 щодо сплати обладнання систем безпеки, яке також не може бути прийняте судом як доказ на підтвердження заявленої ним позиції, оскільки з нього неможливо встановити, про яке саме обладнання йдеться, для кого воно було придбане, у якому приміщенні встановлене та чи має воно будь-який зв`язок зі спірними нежитловими приміщеннями. Відсутність такої конкретизації позбавляє цей документ належного доказового значення.
Відтак, суд вважає за необхідне зазначити, що долучаючи певні документи до матеріалів справи, сторона повинна обґрунтувати їх належність до предмета доказування та пояснити, які саме обставини вони підтверджують або спростовують. Доказ не може мати значення лише через сам факт його подання до суду. Натомість відповідачем за первісним позовом долучено значний масив квитанцій, платіжних доручень та банківських документів, які не містять належного зв`язку з предметом спору, не підтверджують особистого характеру коштів, не доводять факту виплати компенсації позивачці та не спростовують презумпції спільної сумісної власності подружжя.
Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 2 Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.03.2021, продаж нежитлових приміщень вчинено за ціною 270 665 в т.ч. ПДВ. Зазначені гроші сплачені покупцем до підписання та нотаріального посвідчення цього договору у відповідності з умовами попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. У п. 14 Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.03.2021 вказано, що укладення даного договору ОСОБА_4 , проводиться за згодою його дружини ОСОБА_3 , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу.
На перекоанання суду, зазначена обставина має істотне значення для вирішення спору, оскільки наявність нотаріально посвідченої згоди одного з подружжя на придбання іншим із подружжя нерухомого майна підтверджує, що таке майно набувалося у період шлюбу за спільною волею подружжя та в інтересах сім`ї.
Відтак, спірна група нежитлових приміщень є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а доводи відповідача про її належність виключно йому на праві особистої приватної власності є недоведеними.
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 за первісним позовом є підставними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки спірне нерухоме майно було набуте сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, за наявності нотаріально посвідченої згоди позивачки на його придбання, а відповідачем не спростовано встановлену законом презумпцію спільності майна подружжя.
Натомість зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 , про визнання нежитлових приміщень його особистою приватною власністю є безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідач не довів, що спірне майно було придбане за кошти, які належали йому особисто у розумінні статті 57 СК України, не довів факту виплати позивачці компенсації за її частку, про що зазначав у відзиві, не надав доказів існування домовленості про відмову позивачки від права на спірне майно та не спростував обставин, які свідчать про набуття майна в інтересах сім`ї. За таких обставин суд приходить до переконання про необхідність задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.
Щодо судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Суд звертає увагу, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Так, на виконання п. 9 ч. 3 статті 175 ЦПК України позивачка повідомила, що зв`язку із розглядом справи вона понесла судові витрати на сплату судового збору в сумі 1 082,66 грн та витрати на правову допомогу – 20 000, 00 грн.
Суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (вказана позиція також підтримана позицією Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц).
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачці було надано професійну правничу допомогу, однак заявлені витрати в розмірі 20 000 грн., є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності витрат, розумності їх розміру, а тому, стягненню на її користь підлягають витрати в розмірі 10 000 грн.
Судові витрати понесені відповідачем за зустрічним позовом розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 23, 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

первісну позовну заяяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, - задовільнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 / АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 / право на 1/2 частку в праві спільної власності на групу нежитлових приміщень, загальною площею 57,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 /адреса АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 / на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 /десять тисяч/ гривень. 

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 082 /одна тисяча вісімдесят дві гривні/66 копійок.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, - відмовити за безпідставністю. 

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:   /підпис/  А.І. Ліуш

Суддя:      А.І. Ліуш