ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 904/6740/20 (904/3660/23) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. — головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г., 
за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,
представників учасників справи:
Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" – Загоруйко А.А.,
Товариства з обмеженою відповідальністю "Доброульянівка" – ліквідатор Чичва О.С.,
Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром" – Осипов О.О.,
Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка-Агро" – Рубан О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка Агро" 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 (колегія суддів у складі: головуючий – Чередко А.Є., Парусніков Ю.Б., Мороз В.Ф.)
у справі №904/6740/20(904/3660/23)
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Доброульянівка"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром"; 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка-Агро"
про визнання недійсним правочину та витребування майна
у межах справи №904/6740/20
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Доброульянівка", 
ВСТАНОВИВ:
Хід розгляду справи
1. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2021 відкрито провадження у справі №904/6740/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Доброульянівка" (далі - ТОВ "Доброульянівка", боржник).
2. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2021 визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") до боржника на суму 5670849,24 грн - позачергово (вимоги забезпечені заставою), на суму 4540,00 грн - 1 черга задоволення вимог кредиторів, на суму 128247375,97 грн - 4 черга задоволення вимог кредиторів.
Стислий виклад позовних вимог
3. У липні 2023 АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ "Доброульянівка", Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром" (далі – ТОВ "Цукорпром"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка-Агро" (далі – ТОВ "Улянівка-Агро") про:
- визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна від 04.11.2017, укладеного між ТОВ "Доброульянівка" та ТОВ "Цукорпром" в частині передачі, як вкладу, об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Улянівка, вулиця Центральна, 5а, а саме: будівля контори, загальною площею 1045,5 кв.м, яка складається з Літери "А" - адмінбудівля, літ. "а" - прибудова, літ. "сх" - сходи, літ. "кр" - ґанок, літ. "Б" - нежитлова будівля (гараж), літ. "б" - прибудова, літ. "І" - замощення, №1 -огорожа, реєстраційний номер 1398271635203 (далі – Акт приймання-передачі нерухомого майна);
- витребування у ТОВ "Улянівка-Агро" на користь ТОВ "Доброульянівка" зазначеного нерухомого майна.
4. Мотивуючи заявлені вимоги, АТ КБ "ПриватБанк" вказує на те, що факт передачі нерухомого майна до статутного капіталу іншої особи є правочином по відчуженню вказаного активу боржником на користь пов`язаної та заінтересованої стосовно нього юридичної особи, з метою уникнення звернення стягнення на вказане майно кредиторами, тобто Акт приймання-передачі нерухомого майна є фраудаторним правочином, у зв`язку з чим відповідно до ст.ст. 3, 13, 203, 215, 387, 388 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) наявні правові підстави для визнання його недійсним та витребування спірного майна від відповідача-3 на користь відповідача-1 для включення до ліквідаційної маси.
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
5. 04.11.2017 ТОВ "Доброульянівка" передано до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" належне ТОВ "Доброульянівка" нерухоме майно, що розташовано за адресою: Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Улянівка, вулиця Центральна, 5а, а саме: будівля контори, загальною площею 1045,5 кв.м, яка складається з Літери "А" - адмінбудівля, літ. "а" - прибудова, літ. "сх" - сходи, літ. "кр" - ґанок, літ. "Б" - нежитлова будівля (гараж), літ. "б" - прибудова, літ. "І" - замощення, №1 -огорожа, реєстраційний номер 1398271635203 (далі - Об`єкт нерухомості).
6. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №334514660 від 03.06.2023 відчуження Об`єкта нерухомості, що належав ТОВ "Доброульянівка" було здійснено на користь ТОВ "Цукорпром" на підставі Акта приймання-передачі нерухомого майна.
7. В подальшому, вищезазначений Об`єкт нерухомості було відчужено ТОВ "Цукорпром" на користь ТОВ "Улянівка-Агро" на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 478, виданий 28.01.2020, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О.
8. Після вказаного, Об`єкт нерухомості на підставі договору іпотеки серія та номер 1326, 1327, виданий 06.04.2021, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л., було передано ТОВ "Улянівка-Агро" в іпотеку як забезпечення виконання зобов`язань перед ТОВ "Кам`янський елеватор" за договором про надання послуг, договором купівлі-продажу біологічних активів, договором про надання послуг, договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції, серія та номер: №КЕ01/07-2019УА, №21/02УА, №КЕ29/06-2018УА, №03, виданий 01.07.2019. Строк виконання основного зобов`язання: 06.04.2026, розмір основного зобов`язання: 8177991,03 грн.
9. Під час розгляду грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк" господарський суд першої інстанції встановив, що 28.10.2016 між ТОВ "Доброульянівка" та АТ КБ "ПриватБанк" укладено кредитний договір №DNHSLON06923 (зі змінами та доповненнями). 
10. 18.07.2018 Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/1640/18 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Доброульянівка" про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості у розмірі 124739517,77 грн постановлено рішення, яким розірвано укладений між АТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "Доброульянівка" кредитний договір №DNHSLON06923 від 28.10.2016 та стягнуто з останнього на користь банку основну заборгованість у розмірі 116959379,57 грн, проценти за користування кредитними коштами у розмірі 7780138,20 грн та витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 618462,00 грн.
11. Під час розгляду справи №904/1640/18 господарським судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору АТ КБ "ПриватБанк" надало ТОВ "Доброульянівка" кредит у загальному розмірі 116960301,98 грн. Однак, відповідач допустив прострочення сплати процентів, нарахованих за період з 26.07.2017 по 25.01.2018 у розмірі 6176820,04 грн, а станом на 13.03.2018 загальна заборгованість відповідача по процентам за кредитним договором складає 7780138,20 грн.
12. 12.02.2018 банк звертався до ТОВ "Доброульянівка" із листом-пропозицією укласти додаткову угоду про розірвання кредитного договору №DNHSLON06923 від 28.10.2016 та повернути банку суму кредиту у повному обсязі, а також сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами. Вищенаведені обставини і були підставою для звернення банку з позовом про розірвання кредитного договору та стягнення з боржника заборгованості за кредитом та відсотками. 
Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
13. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 в задоволенні позовних вимог відмовлено.
14. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарський суд виходив з того, що ТОВ "Улянівка-Агро" на законних підставах згідно з договором купівлі-продажу від 28.01.2020 придбало нерухоме майно у ТОВ "Цукорпром" та є добросовісним набувачем. Майно вибуло з власності ТОВ "Цукорпром" за його волею за відплатним договором.
15. Також господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що станом на момент вчинення оспорюваного правочину у ТОВ "Доброульянівка" була відсутня заборгованість перед банком за укладеним із ним кредитним договором №DNHSLON06923 від 28.10.2016, яка б дозволяла стверджувати про фраудаторність договору, тобто спрямованість на шкоду інтересам інших кредиторів. 
16. Враховуючи встановлені судом обставини, суд першої інстанції зазначив, що оспорюваний правочин не порушує прав і законних інтересів позивача та відмовив у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк".
17. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 скасовано. Ухвалено нове рішення. Позов АТ КБ "ПриватБанк" задоволено. Визнано недійсним Акт приймання-передачі нерухомого майна; витребувано у ТОВ "Улянівка-Агро" на користь ТОВ "Доброульянівка" Об`єкт нерухомості. Здійснено розподіл судового збору.
18. Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент передачі ТОВ "Доброульянівка" до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" нерухомого майна згідно з Актом приймання-передачі нерухомого майна, який оспорює кредитор/позивач, ТОВ "Доброульянівка" мало заборгованість перед АТ КБ "ПриватБанк" по сплаті відсотків за користування кредитом за кредитним договором, на суму, що перевищує вартість спірного майна, згідно зі звітом про оцінку майна, та мало інші грошові зобов`язання строк виконання, яких ще не настав. 
19. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірний правочин має усі ознаки фраудаторного, вчиненого його сторонами всупереч принципу добросовісності, внаслідок зловживання правом, на шкоду іншим кредиторам та з метою ухилення від виконання зобов`язань перед ними, оскільки внаслідок їх укладення боржник, маючи невиконані зобов`язання перед кредитором – АТ КБ "ПриватБанк", без будь-якої розумної ділової мети безоплатно позбувся належного йому нерухомого майна, що призвело до неможливості виконання свого грошового зобов`язання перед кредитором, та як наслідок звернення останнього з даним позовом до господарського суду у справі про банкрутство ТОВ "Доброульянівка", в межах якої погашення заборгованості також не відбулось.
20. Враховуючи вищенаведене, а також те, що спірне майно безоплатно вибуло з власності ТОВ "Доброульянівка" на користь ТОВ "Цукорпром" та в подальшому з власності останнього у власність ТОВ "Улянівка-Агро", господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що Об`єкт нерухомості підлягає витребуванню від його останнього набувача - ТОВ "Улянівка-Агро", яке безоплатно набуло право власності на нього від ТОВ "Цукорпром".
21. Апеляційний суд не погодився з доводами відповідачів про оплатне відчуження спірного майна від ТОВ "Доброульянівка" на користь ТОВ "Цукорпром", оскільки ніяких розрахунків за придбання майна у власність останнього між сторонами не здійснювалось, а набуття ТОВ "Доброульянівка" частки у статутному капіталі ТОВ "Цукорпром" не може ототожнюватись з оплатним відчуженням майна в розумінні ст. 388 ЦК України, адже право на частку лише включає правомочність на участь особи в управлінні господарським товариством та можливе отримання певної частки прибутку від його діяльності, при його наявності. 
22. Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначив, що підставою для витребування спірного майна є визнання недійсним спірного правочину, як фраудаторного, тобто укладеного всупереч принципу добросовісності, внаслідок зловживання правом, на шкоду іншим кредиторам, що виключає визначення ТОВ "Улянівка-Агро" як добросовісного набувача. 
Стислий виклад вимог касаційних скарг та узагальнення доводів скаржників
23. ТОВ "Улянівка-Агро" (далі – скаржник-1) та ТОВ "Цукорпром" (далі – скаржник-2) звернулися до Верховного Суду з касаційними скаргами, в яких просять скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 залишити в силі.
24. Скаржники зазначають обставини, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
25. Скаржник-1 вказує, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме ст.ст. 73, 79, 86, 236 ГПК України та неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, п. 6 ст. 3 ЦК України, ст.ст. 388, 626 ЦК України.
26. Скаржник-2 у касаційній скарзі зауважує, що суд апеляційної інстанції порушив норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 3, 6, 13, 16, 216, 330, 388, 390, 626 ЦК України, ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі – КУзПБ), та норми процесуального права, а саме ст.ст. 73, 79, 86, 236 ГПК України.
27. На думку скаржників, суд апеляційної інстанції не врахував:
- висновок Верховного Суду, який викладений у постановах від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18, від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, від 22.05.2024 у справі №924/408/21(924/287/23), від 06.02.2025 у справі №911/899/22(911/1842/23), від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, від 26.06.2019 у справі №669/927/16-ц стосовно питання добросовісного набувача (застосування ст.ст. 387, 388 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"); 
- висновок Верховного Суду щодо фраудаторності правочину, який викладено у постановах від 20.01.2021 у справі №910/8992/19(910/20867/17), від 14.03.2024 у справі №911/1609/21(911/1280/22), від 07.09.2022 у справі №910/16579/20, від 24.02.2021 у справі №757/33392/16, від 14.07.2020 у справі №754/2450/18, від 10.02.2021 у справі №754/5841/17, від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19), від 02.05.2023 у справі №904/648/22, від 22.09.2022 у справі №902/858/15, від 16.11.2022 у справі №44/380-б(910/16410/20) (застосування п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 13, ст.ст. 96, 228, 234 ЦК України, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ч. 4 ст. 9 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").
28. Також скаржники вказують, що висновки суду апеляційної інстанції стосуються виключно переоцінки підстав позову та переоцінки доказів щодо обставин, які не підлягають доказуванню; суд апеляційної інстанції не встановлював обставин, які могли би свідчити про недобросовісність ТОВ "Улянівка Агро", а натомість його добросовісність не поставив під сумнів, обмежившись лише пошуком доказів щодо здійснення оплати за договором купівлі-продажу. 
29. На думку скаржників, двосторонній Акт приймання-передачі нерухомого майна, укладений між ТОВ "Доброульянівка" та ТОВ "Цукорпром", є правовою підставою для реєстрації права власності; отримання майна за цим актом, як вклад до статутного капіталу, є відплатним придбанням, оскільки в результаті передання вкладу особа набуває права учасника господарського товариства, двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін цього двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків. 
30. Скаржники зауважують, що станом на момент вчинення оскарженого правочину у ТОВ "Доброульянівка" була відсутня заборгованість перед позивачем за укладеним із ним кредитним договором, яка б дозволяла стверджувати про фраудаторність, тобто спрямованість на шкоду інтересам інших кредиторів, укладеного між відповідачами договору.
31. Скаржники вважають, що ТОВ "Улянівка-Агро" на законних підставах згідно з договором купівлі-продажу від 28.01.2020 придбало нерухоме майно у ТОВ "Цукорпром" та є добросовісним набувачем, а сама лише відсутність доказів оплати за договором купівлі-продажу не свідчить про безоплатність договору, а може свідчити про невиконання умов щодо оплати за вже укладеним оплатним договором.
32. Скаржники зауважують, що Центральний апеляційний господарський суд не встановлював обставин, які могли би свідчити про недобросовісність ТОВ "Улянівка-агро", а натомість його добросовісність не поставив під сумнів, обмежившись лише пошуком доказів щодо здійснення оплати за договором купівлі-продажу.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
33. АТ КБ "ПриватБанк" поза межами строку, встановленого Верховним Судом, 01.08.2025 подало до Верховного Суду відзив на касаційні скарги, в якому просить постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.
34. Ліквідатор ТОВ "Доброульянівка" арбітражний керуючий Чичва О.С. подав 06.08.2025 до Верховного Суду письмові пояснення щодо обох касаційних скарг, які фактично є відзивом на касаційні скарги. 

35. Згідно із ч. 4 ст. 294 ГПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.

36. Відповідно до ч. 1 ст. 295 ГПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

37. Частинами 1 та 2 ст. 118 ГПК України передбачено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням установленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

38. Оскільки відзиви на касаційну скаргу подано з пропуском строку, встановленого Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження, їх доводи не можуть бути враховані касаційним судом з огляду на положення ч. 1 ст. 295 ГПК України, а тому згідно з ч. 2 ст. 118 ГПК України відзиви залучаються до матеріалів справи та залишаються без розгляду.
39. 07.04.2026 від АТ КБ "ПриватБанк" до Верховного Суду надійшло клопотання про передачу цієї справи на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
40. В обґрунтування зазначеного клопотання заявник посилається на відсутність єдності судової практики Верховного Суду щодо питання наявності у кредитора у справі про банкрутство процесуального права на звернення з позовом про витребування майна боржника в інтересах останнього, а також на існування, на його думку, двох різних підходів у практиці Верховного Суду щодо застосування положень ст. 61 КУзПБ у взаємозв`язку зі ст.ст. 387, 388 ЦК України.
41. Заявник зазначає, що у судовій практиці Верховного Суду сформовано підхід щодо виключної компетенції ліквідатора на вжиття заходів, спрямованих на повернення майна боржника, тоді як інший підхід допускає можливість звернення кредитора з відповідними вимогами в інтересах боржника, що, на думку заявника, свідчить про необхідність забезпечення єдності судової практики та є підставою для передачі справи на розгляд судової палати.
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду
42. Згідно з ч. 1 ст. 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.
43. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (ч. 1 ст. 303 ГПК України).
44. Обґрунтовуючи клопотання про передачу справи на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство, АТ КБ "ПриватБанк" посилається на необхідність формування єдиної судової практики щодо питання, чи вправі кредитор у справі про банкрутство звертатися з вимогою про витребування майна боржника на користь останнього, а також щодо застосування положень ст. 61 КУзПБ у взаємозв`язку зі ст.ст. 387, 388 ЦК України.
45. Оцінюючи наведені доводи, Верховний Суд виходить з того, що сама по собі вказівка учасника справи на потребу у формуванні єдиної судової практики не є достатньою підставою для передачі справи на розгляд палати.
46. Для передачі справи на розгляд палати має бути встановлено, що у практиці Верховного Суду існує така неузгодженість висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, яка потребує відступу від раніше сформульованого висновку щодо застосування норми права або формування нового правового висновку палатою.
47. У справі, що переглядається, предметом касаційного перегляду є судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду двох самостійних вимог: про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна як фраудаторного правочину та про витребування цього майна на користь боржника у межах справи про банкрутство. Отже, доводи клопотання підлягають окремій оцінці щодо кожної із зазначених вимог.
48. Щодо права кредитора, який не є стороною правочину, на звернення з позовом про визнання правочину недійсним як фраудаторного Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2026 у справі №910/6654/24 вже сформулювала правовий висновок щодо права кредитора на звернення з позовом про визнання правочину недійсним як фраудаторного, який є обов`язковим для застосування судом касаційної інстанції.
49. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, висновки, викладені у рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів; висновки об`єднаної палати — над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати Верховного Суду — над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.
50. Тому у частині доводів клопотання, які стосуються права кредитора на фраудаторний позов, підстави для передачі справи на розгляд палати відсутні.
51. Разом із тим доводи клопотання в частині права кредитора на витребування майна боржника у межах справи про банкрутство не свідчать про існування такої виключної правової проблеми або неузгодженості правових висновків, яка зумовлювала б необхідність передачі справи на розгляд палати.
52. Зазначене питання підлягає вирішенню колегією суддів у межах касаційного перегляду з урахуванням предмета спору, доводів касаційних скарг та спеціального правового регулювання, встановленого КУзПБ.
53. З огляду на викладене доводи АТ КБ "ПриватБанк" про необхідність передачі справи на розгляд палати не підтверджують наявності передбачених ст. 302 ГПК України підстав для передачі справи на розгляд палати.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
54. Предметом касаційного перегляду у цій справі є судові рішення, ухвалені за наслідком розгляду позову кредитора про визнання недійсним Акта приймання-передачі нерухомого майна як такого, що має ознаки фраудаторного правочину, а також витребування із чужого незаконного володіння відповідача-3 як останнього набувача відчуженого за оспорюваним актом Об`єкта нерухомості.
55. Провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження, що істотно відрізняють це провадження від позовного. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.
56. У силу ч. 1 ст. 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
57. Господарські суди встановили, що у липні 2023 року АТ КБ "ПриватБанк", будучи кредитором ТОВ "Доброульянівка", звернулося до господарського суду з позовом про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна від 04.11.2017 на підставі ст.ст. 3, 13, 203, 215 ЦК України та витребування відповідного майна у ТОВ "Улянівка-Агро" на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України у межах справи про банкрутство боржника.
58. Отже, правовідносини у цій справі підлягають оцінці насамперед з урахуванням положень ЦК України, а також особливостей процедури банкрутства, визначених КУзПБ.
59. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в ухвалі від 11.08.2022 у справі №916/546/21, залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як "акт приймання-передачі", може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
60. Правова природа акта приймання-передачі визначається з урахуванням його змісту та встановлених судами обставин. Отже, вирішуючи питання про те, чи має такий акт ознаки правочину, суд надає оцінку його змісту, спрямованості волевиявлення сторін та юридичним наслідкам, на які він був розрахований.
61. Можливість оспорення акта приймання-передачі нерухомого майна шляхом заявлення відповідної вимоги про визнання його недійсним відповідає також правовим висновкам, наведеним у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №918/1377/16, від 12.06.2019 у справі №927/352/18, від 10.09.2019 у справі №918/370/18, від 28.09.2021 у справі №910/17954/20, від 17.05.2022 у справі №520/2224/19-ц, від 06.07.2022 у справі №372/3737/19.
62. Господарські суди установили, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відчуження Об`єкта нерухомості, що належав ТОВ "Доброульянівка", здійснено на користь ТОВ "Цукорпром" на підставі Акта приймання-передачі нерухомого майна, виданого 04.11.2017 ТОВ "Доброульянівка". Отже, за встановленими господарськими судами попередніх інстанцій обставинами, оспорюваний Акт приймання-передачі майна ТОВ "Доброульянівка" до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" має ознаки правочину.
63. Верховний Суд неодноразово зазначав, що інститут визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності – максимально можливого справедливого задоволення вимог кредиторів. 
64. Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, в т.ч. щодо визнання недійсними правочинів, укладених боржником, а звернення з такими позовами є належним способом судового захисту майнових прав та інтересів кредиторів і боржника у процедурі банкрутства.
65. Разом з тим право кредитора на звернення з позовом про визнання правочину недійсним як фраудаторного не є тотожним праву на самостійне заявлення вимог про повернення майна до ліквідаційної маси боржника. На відміну від оспорення правочину як способу захисту майнового інтересу кредитора, вимоги про витребування майна на користь боржника у процедурі банкрутства безпосередньо пов`язані з формуванням та наповненням ліквідаційної маси і реалізацією відповідних повноважень, покладених КУзПБ на ліквідатора.
66. Стаття 42 КУзПБ визначає спеціальні підстави для заявлення вимог про визнання недійсними правочинів за участю боржника, вчинених ним після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.
67. Аналіз норм ст. 42 КУзПБ дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 КУзПБ підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст. 42 КУзПБ щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає. 
68. Враховуючи висновки у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 та від 28.10.2021 у справі №911/1012/13, а також те, що спірний правочин укладений між ТОВ "Доброульянівка" та ТОВ "Цукорпром" у листопаді 2017 року, а провадження у справі про банкрутство ТОВ "Доброульянівка" відкрито 11.02.2021, тобто правочин укладено за межами трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ст. 42 КУзПБ.
69. Не підлягає застосуванню до спірних правовідносин і ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі – Закон про банкрутство), адже підозрілий період встановлений цією нормою в один рік, що передував порушенню справи про банкрутство, не охоплює час у який було вчинено оспорюваний правочин.
70. Однак, згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, в постановах від 28.10.2021 у справі №911/1012/13, від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, укладення боржником договору поза межами відповідного "підозрілого періоду" (одного або трьох років, що передували відкриттю справи про банкрутство), визначеного, відповідно, ст. 20 Закону про банкрутство або ст. 42 КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, Господарського кодексу України чи інших законів.
71. Отже, практика Верховного Суду виходить із того, що сам по собі факт укладення боржником правочину поза межами підозрілого періоду не виключає можливості звернення кредитора з позовом про захист його майнових прав та інтересів на підставі загальних положень цивільного законодавства, зокрема шляхом оспорювання правочину боржника, якщо такий правочин вчинено на шкоду кредитору.
72. З урахуванням установлених господарськими судами обставин позивач як кредитор боржника мав безпосередній майновий інтерес у перевірці правомірності відчуження спірного нерухомого майна, оскільки внаслідок такого правочину майно вибуло з майнової сфери боржника, що потенційно впливало на можливість задоволення вимог кредиторів у процедурі банкрутства.
73. Подібний підхід узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2026 у справі №910/6654/24, відповідно до якої позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Водночас Велика Палата Верховного Суду наголосила, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину як фіктивного та як такого, що вчинений всупереч принципам добросовісності і заборони зловживання правом, не допускається; для кваліфікації правочину як фраудаторного не має значення те, що на його виконання вже відбувся перехід майна чи прав, а визначальним є те, що внаслідок такого правочину унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. 
74. Отже, Верховний Суд погоджується з висновком господарського суду апеляційної інстанції про те, що позивач як кредитор боржника є належним суб`єктом для звернення до суду з вимогою про визнання недійсним спірного акта приймання-передачі нерухомого майна.
75. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
76. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).
77. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
78. Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
79. Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
80. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме критеріям добросовісності та розумності.
81. Частиною 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
82. Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
83. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання – надати справедливе та належне задоволення прав та інтересів кредитора.
84. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи – стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. 
85. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати правову та фактичну мету, яка не є очевидно неправомірною чи недобросовісною. Формальний правочин, не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, таким критеріям не відповідає.
86. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
87. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
88. Отже, вчинення боржником правочину у період існування невиконаного зобов`язання перед кредитором зумовлює необхідність перевірки такого правочину на відповідність засадам добросовісності, розумності та недопустимості зловживання правом, зокрема щодо того, чи не призвів він до безпідставного зменшення активів боржника на шкоду кредитору.
89. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 навела такі висновки.
90. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині – це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
91. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
92. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин та приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню. За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, покликаним не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
93. Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. 
94. Як вбачається із встановлених апеляційним господарським судом обставин у цій справі, 18.07.2018 Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/1640/18 стягнуто з ТОВ "Доброульянівка" на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" основну заборгованість за кредитним договором №DNHSLON06923 від 28.10.2016 у розмірі 116959379,57 грн, проценти за користування кредитними коштами у розмірі 7780138,20 грн та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 618462,00 грн.
95. Так, ТОВ "Цукорпром" у своїй касаційній скарзі вказує, що станом на момент вчинення оспорюваного правочину (Акта приймання-передачі нерухомого майна) у ТОВ "Доброульянівка" була відсутня заборгованість перед позивачем за укладеним із ним кредитним договором, яка б дозволяла стверджувати про фраудаторність, тобто спрямованість на шкоду інтересам кредиторів, оскільки така заборгованість була присуджена за рішенням суду від 18.07.2018 у справі №904/1640/18, яке набрало законної сили лише 09.08.2018.
96. У цьому зв`язку Верховний Суд зауважує, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
97. Отже, судове рішення про стягнення заборгованості підтверджує вже існуюче зобов`язання та надає зобов`язанню ознак примусового характеру.
98. В свою чергу, як зауважив суд апеляційної інстанції, у судовому рішенні у справі №904/1640/18 встановлено, що ТОВ "Доброульянівка" допустило прострочення сплати процентів, нарахованих за період з 26.07.2017 по 25.01.2018 у розмірі 6176820,04 грн, а станом на 13.03.2018 загальна заборгованість відповідача по процентам за кредитним договором складає 7780138,20 грн.
99. Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
100. Суд апеляційної інстанції встановив, що на момент передачі ТОВ "Доброульянівка" до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" Об`єкта нерухомості згідно з Актом приймання-передачі нерухомого майна від 04.11.2017, який оспорює кредитор/позивач, ТОВ "Доброульянівка" мало заборгованість перед АТ КБ "ПриватБанк" по сплаті відсотків за користування кредитом на суму, що перевищує вартість спірного майна, згідно зі Звітом про оцінку майна, та мало інші грошові зобов`язання, строк виконання яких ще не настав. 
101. Верховний Суд у справі №904/6251/20 зазначив, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
102. Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що передача Об`єкта нерухомості до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" за Актом приймання-передачі нерухомого майна містить ознаки фраудаторності, адже ТОВ "Доброульянівка" відчужило належне йому на праві власності майно на момент наявності у боржника невиконаних грошових зобов`язань перед кредитором та до звернення банку до господарського суду з позовом про стягнення наявної заборгованості. Тобто Об`єкт нерухомості було виведено з власності боржника задля недопущення включення його до ліквідаційної маси та здійснення за його рахунок повного або часткового погашення вимог кредиторів. 
103. Сам по собі факт внесення боржником майна до статутного капіталу іншої юридичної особи не є тотожним ані неотриманню доходу, ані безоплатному відчуженню майна, оскільки внаслідок такого внеску господарське товариство набуває право власності на передане майно, а особа, яка внесла вклад, набуває корпоративних прав щодо цього товариства. Водночас у цій справі не доведено, що передання спірного майна до статутного капіталу ТОВ "Доброульянівка" надало боржнику реальний майновий еквівалент, співмірний із вибуттям такого активу, зокрема, що набуті корпоративні права мали самостійну економічну цінність, були ліквідним активом, забезпечували контрольний або інший істотний вплив на діяльність товариства та могли бути реально використані в інтересах кредиторів. За відсутності такого доведення спірне внесення не може оцінюватися як звичайне корпоративне інвестування саме по собі, а підлягає оцінці з урахуванням його економічної еквівалентності та наслідків для майнової маси боржника і можливості задоволення вимог кредиторів у розумінні ст. 42 КУзПБ.
104. Доводам скаржників про те, що підтвердженням про оплатне відчуження спірного майна від ТОВ "Доброульянівка" до ТОВ "Цукорпром" є набуття ТОВ "Доброульянівка" частки у статутному капіталі ТОВ "Цукорпром", суд апеляційної інстанції надав відповідну оцінку і правомірно зазначив, що наведені обставини не можуть ототожнюватись з платним відчуженням майна в розумінні ст. 388 ЦК України, адже право на частку лише включає правомочність на участь особи в управлінні господарським товариством та можливе отримання певної частки прибутку від його діяльності, при його наявності. Отже, дії боржника щодо передачі Об`єкта нерухомості до статутного капіталу іншої особи є підтвердженням недобросовісної поведінки боржника та вчинення дій усупереч інтересам кредиторів.
105. За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що відповідний правочин суперечить загальним засадам цивільного законодавства та має ознаки правочину, спрямованого на зменшення активів боржника на шкоду кредиторам, а тому підлягає визнанню недійсним.
106. Учасники справи не спростували наведений висновок під час касаційного перегляду. Зокрема, навівши низку постанов Верховного Суду щодо підстав визнання оспорюваного правочину фраудаторним, скаржники не врахували, що у кожній із наведених справ, судами досліджувались різні за змістом докази та на підставі встановлених судами обставин кожної конкретної справи ухвалювалися відповідні судові рішення, що не може свідчити про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права у цій справі під час розгляду вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним.
107. Разом з тим Верховний Суд не погоджується з висновком апеляційного господарського суду в частині задоволення вимоги про витребування у ТОВ "Улянівка-Агро" спірного нерухомого майна на користь ТОВ "Доброульянівка" з огляду на таке.
108. Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником, а також спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості. При цьому склад учасників такого спору визначається відповідно до ГПК України. 
109. Із системного аналізу положень КУзПБ випливає, що хоча закон і допускає розгляд у межах справи про банкрутство спорів як про недійсність правочинів боржника, так і про витребування його майна, однак ці вимоги не є тотожними ні за матеріально-правовою природою, ні за колом належних суб`єктів їх заявлення.
110. Оспорення правочину боржника кредитором має на меті усунення правової підстави, яка, за твердженням такого кредитора, була використана для недобросовісного виведення активу. Саме тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2026 у справі №910/6654/24 визнала за кредитором, який не є стороною правочину, право на звернення з позовом про визнання такого правочину недійсним як фраудаторного. Водночас ця правова позиція не містить висновку про те, що кредитор у будь-якому випадку набуває також і самостійне право на пред`явлення віндикаційної вимоги на користь боржника. Навпаки, Велика Палата спеціально підкреслила, що для кредитора вимога про визнання недійсним фраудаторного правочину є правомірним та ефективним способом захисту, оскільки кредитор зазвичай зацікавлений у поверненні грошових коштів, а не майна як такого. 
111. Особливості процедури банкрутства полягають у тому, що формування ліквідаційної маси, виявлення та повернення майна боржника, а також здійснення заходів, спрямованих на захист майнових інтересів боржника та кредиторів покладено на арбітражного керуючого, а після відкриття ліквідаційної процедури — на ліквідатора. Саме ліквідатор виступає особою, яка реалізує повноваження з повернення майна боржника до ліквідаційної маси. 
112. Ліквідатор у справі про банкрутство має самостійний статус як особа, що за рішенням суду зобов`язана належним чином виконувати свої повноваження в ході ліквідаційної процедури, зокрема ті, що направлені на формування ліквідаційної маси боржника та задоволення вимог кредиторів. 
113. Як неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі №910/2592/19), у справі про банкрутство право звернення в інтересах боржника з віндикаційним позовом до третіх осіб, належить виключно ліквідатору боржника.
114. Аналогічна позиція викладена у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №Б-19/207-09. 

115. Натомість учасники справи про банкрутство вправі оскаржити до суду дії (бездіяльність) ліквідатора щодо вжитих ним заходів у ліквідаційній процедурі з повернення майна у ліквідаційну масу боржника, а комітет кредиторів за поданим клопотанням ? усунути ліквідатора від виконання ним своїх обов`язків у разі їх невиконання або неналежного виконання.
116. Вимога про витребування майна на користь боржника у процедурі банкрутства має іншу правову мету, ніж позов кредитора про визнання правочину недійсним.
117. Така вимога спрямована не на усунення правової підстави вибуття активу, а на його повернення до ліквідаційної маси боржника.
118. У ліквідаційній процедурі саме ліквідатор є особою, на яку покладено функції з формування ліквідаційної маси та вжиття заходів щодо повернення майна банкрута, що перебуває у третіх осіб.
119. Отже вимога про витребування майна на користь боржника не є тотожною вимозі кредитора про визнання недійсним правочину боржника, оскільки стосується реалізації повноважень щодо повернення активу до ліквідаційної маси.
120. Майнова заінтересованість кредитора у поповненні ліквідаційної маси сама по собі не наділяє його правом заявляти вимогу про витребування майна на користь боржника.
121. Оскільки АТ КБ "ПриватБанк" у цій справі виступає в процесуальному статусі кредитора, а не ліквідатора боржника, він не може бути визнаний належним позивачем за вимогою про витребування майна з володіння ТОВ "Улянівка-Агро" на користь ТОВ "Доброульянівка".
122. Посилання банку на похідний інтерес кредитора у поповненні майна боржника не спростовує цього висновку.
123. Такий інтерес обґрунтовує право кредитора на оспорювання правочину боржника, але не перетворює його на належного позивача за вимогою про витребування майна на користь боржника.
124. Отже, у цій справі банк як кредитор боржника є належним позивачем для пред`явлення вимоги про визнання недійсним спірного Акта як фраудаторного правочину, однак не є належним позивачем для пред`явлення вимоги про витребування майна на користь боржника.
125. З огляду на висновок Верховного Суду про неналежність позивача за вимогою про витребування майна оцінка інших передумов застосування ст.ст. 387, 388 ЦК України у цій справі не є необхідною.
126. Тому у задоволенні позовної вимоги про витребування спірного нерухомого майна належить відмовити.
127. Такий висновок не виключає можливості вжиття передбачених законом заходів щодо повернення майна боржника належним суб`єктом у відповідній процедурі банкрутства.
128. Зважаючи на викладене, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна, а рішення господарського суду першої інстанції у цій частині підлягає залишенню в силі, однак його мотивувальна частина підлягає зміні, оскільки господарський суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї вимоги з інших підстав. В іншій частині постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
129. Згідно з п. 1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; 3) скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; 4) скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
130. Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
131. Стаття 311 ГПК України передбачає, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
132. Відповідно до ст. 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
133. З огляду на викладене касаційні скарги підлягають частковому задоволенню. Постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовної вимоги про витребування спірного нерухомого майна, а рішення суду першої інстанції в цій частині - залишенню в силі зі зміною його мотивувальної частини, оскільки відмова у витребуванні майна зумовлена відсутністю у кредитора належного процесуального статусу для заявлення такої вимоги.
134. В іншій частині постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.
Судові витрати
135. Враховуючи, що Верховний Суд задовольняє касаційні скарги частково, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись статтями 300, 308, 309, 311, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка Агро" задовольнити частково.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 у справі №904/6740/20(904/3660/23) скасувати в частині задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 у цій частині залишити в силі, змінивши його мотивувальну частину з підстав, викладених у цій постанові.
3. В іншій частині постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2025 у справі №904/6740/20(904/3660/23) залишити без змін.
4. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром" (49000, м. Дніпро, вул. Гусенко, 50, код ЄДРПОУ 32737762) 5368,00 грн (п`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень 00 коп.) судового збору за розгляд касаційної скарги.
5. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка Агро" (28065, Кіровоградська обл., Олександрійський район, с. Улянівка, вул. Центральна, 5А, код ЄДРПОУ 41664323) 5368,00 грн (п`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень 00 коп.) судового збору за розгляд касаційної скарги.
6. Видачу наказів доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя В. Картере
Судді С. Жуков
В. Пєсков

Постанова ухвалена з окремою думкою судді Жукова С.В.