ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/32075/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2026 року (суддя Лозицька О.І.) в справі №160/32075/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – Укртрансбезпека) про визнання протиправною та скасування постанови управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті №008786 від 22 жовтня 2025 року про застосування адміністративно- господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суд від 05 березня 2026 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті №008786 від 22.10.2025 про застосування адміністративно господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн. 
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Вважає неправильним висновок суду першої інстанції, що позивач здійснював перевезення власного вантажу власним транспортом для власних потреб, що з урахуванням наведених норм статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" виключає необхідність оформлення товарно-транспортної накладної, а позивач в спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні положень Закону України "Про автомобільний транспорт" і не може нести відповідальність, передбачену абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", тому застосування до позивача адміністративно господарського штрафу на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 цього закону є протиправним..
Вказує, що перевезення на комерційній основі означають надання послуг, а перевезення за власний кошт – перевезення для власних потреб, при цьому здійснення перевезення за власний кошт свідчить про перевезення для власних потреб. 
Статус суб`єкта господарювання зазначається як обов`язковий за змістом статей 29, 33 Закону лише при здійсненні перевезення пасажирів та вантажів на договірних умовах.
Відсутність в особи статусу суб`єкта господарювання на момент вирішення питання про притягнення особи до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт не може бути обґрунтованою підставою для скасування постанови у разі доведення, що автомобільним перевізником здійснювались вантажні чи пасажирські перевезення з порушенням законодавства про автомобільний транспорт. 
Будь-яких документів на спростування відомостей, що саме позивач є автомобільним перевізником, що автомобіль надано іншій особі на законних підставах, не надано ані в момент проведення перевірки, ані під час розгляду справи. 
Отже, позивач є автомобільним перевізником у розумінні статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», а відтак до нього правомірно застосовано адміністративно-господарський штраф на підставі оскаржуваної постанови. 
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 29.08.2025 у м. Кропивницький по вул. Мурманській, 9 посадові особи відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті здійснили перевірку транспортного засобу, що на праві приватної власності належить позивачу – Mercedes-Benz Sprinter 313 CD1, державний номерний знак НОМЕР_1 . 
За результатом перевірки складено акт №ОАР034517 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 29.08.2025, в якому посадові особи відповідача встановили, що водій здійснював внутрішні вантажні перевезення за відсутності товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж, контрольної книжки водія або копії графіку змінності водіїв. 
Листом відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті №85084/25/24-25 від 26.09.2025 направлено позивачу повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. 
21.10.2025 позивачем подано пояснення щодо виявлених перевіркою порушень, у яких просив не застосовувати адміністративно-господарський штраф, оскільки позивач не є автомобільним перевізником. 
22.10.2025 в.о. заступника начальника відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №008786 від 22.10.2025 в розмірі 17000,00 грн за порушення позивачем ст. 48 Закону України “Про автомобільний транспорт” та було її направлено позивачу 22.10.2025.
Врахувавши, що позивач здійснював перевезення власного вантажу власним транспортом для власних потреб, що з урахуванням наведених норм статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" виключає необхідність оформлення товарно-транспортної накладної, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач в спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні положень Закону України "Про автомобільний транспорт" і не може нести відповідальність, передбачену абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт". Як наслідок, застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 цього закону є протиправним.
Суд визнає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що в ході рейдової перевірки 29 серпня 2025 року у м. Кропивницький по вул. Мурманській, 9 відділом державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті складено акт №ОАР034517 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт, у якому зафіксовано, що водій транспортного засобу марки Mercedes-Benz Sprinter 313 CD1, номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу, здійснював внутрішні вантажні перевезення за відсутності товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж, контрольної книжки водія або копії графіку змінності водіїв. 
Постановою відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області від 22 жовтня 2025 року №008786 з ОСОБА_2 стягнуто адміністративно-господарський штраф в сумі 17 000,00 грн на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за перевезення вантажів за відсутність на момент проведення перевірки документів, а саме відсутність у перевізника? ?товарно-транспортної накладної на вантаж.
Спірним під час апеляційного перегляду справи є правомірність застосування адміністративно-господарського штрафу.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (далі – Закон № 2344-ІІІ).
Частиною чотирнадцятою статті 6 Закону № 2344-ІІІ встановлено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
За змістом частини сімнадцятої статті 6 Закону № 2344-ІІІ рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Статтею 48 Закону № 2344-ІІІ встановлено перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.
Так, частиною першою - другою статті 48 Закону № 2344-ІІІ визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт встановлена статтею 60 Закону № 2344-ІІІ, абзацом третім частини першої якої встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Судом встановлено, що саме позивач є власником транспортного засобу марки Mercedes-Benz Sprinter 313 CD1, номерний знак НОМЕР_1 .
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2344-ІІІ, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно зі статтею 33 Закону №2344-ІІІ автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Відповідно до частини першої статті 216 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
За положеннями частин першої - четвертої статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.
У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб`єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Частиною першою статті 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Відповідно до частин першої - другої статті 238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.
Частиною першою статті 239 ГК України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції, зокрема, адміністративно-господарський штраф.
Згідно з частинами першою - другою статті 241 ГК України адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.
Перелік порушень, за які з суб`єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.
Проаналізувавши приведені норми матеріального права, суд доходить до висновку, що адміністративно-господарські санкції за своєю суттю є заходом організаційно-правового або майнового характеру, який спрямованим на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, а адміністративно-господарський штраф, як один з видів таких заходів - грошовою сумою, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.
Отже, застосування відповідним органом державної влади адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідно до статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» можливе лише до суб`єкта господарювання, а саме до фізичної особи-підприємця або юридичної особи. 
Оскільки позивач не є суб`єктом господарювання, застосування до нього адміністративно-господарського штрафу не може бути визнано правомірним.
Суд відхиляє доводи апелянта про те, що відсутність в особи статусу суб`єкта господарювання на момент вирішення питання про притягнення особи до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт не може бути обґрунтованою підставою для скасування постанови у разі доведення, що автомобільним перевізником здійснювались вантажні чи пасажирські перевезення з порушенням законодавства про автомобільний транспорт, адже адміністративно-господарський штраф можливе застосувати лише до суб`єкта господарювання, а саме до фізичної особи-підприємця або юридичної особи, про що вказано вище.
Крім того, аргумент апелянта про доведеність, що позивачем здійснювались вантажні перевезення із порушення законодавства про автомобільний транспорт, є цілком безпідставним.
Як вказано вище, таким порушенням відповідач вважає відсутність при здійсненні перевезень вантажу товарно-транспортної накладної.
Права, обов`язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - замовників визначають Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 (далі - Правила № 363). 
За визначенням, наведеним в цих Правилах, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені Законом України «Про автомобільний транспорт» та цими Правилами. 
Виходячи з наведеного, оскільки позивач є фізичною особою, якою здійснювалось перевезення вантажу для власних потреб, наявність товарно-транспортної накладної як документу, призначеного для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, не є обов`язковим. 
Таким чином, відсутні підстави вважати, що позивачем в порушення вимог статті 48 Закону №2344-III не надав ТТН.
Зважаючи на наведене, суд погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність оскарженої позивачем постанови. 
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує: для юридичних осіб - ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2026 року в справі № 160/32075/25 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2026 року в справі № 160/32075/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 19 травня 2026 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 19 травня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя В.Є. Чередниченко 

суддя С.М. Іванов