ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1010/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Мусієнко О.О., 
розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу 
за позовом:  ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 )
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 )
про стягнення 3966, 12 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

19.03.2026 10 Хіммотологічний центр Міністерства оборони України (далі – позивач) звернувся із позовною заявою, сформованою в системі «Електронний суд» (вх. № 1035/26 від 20.03.2026), в якій просить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) заборгованість за отримані послуги в розмірі 3966, 12 грн та покладення на відповідача судових витрат. 

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження; зобов`язано позивача надати читабельну копію паспорту якості № 529 та звіт за результатами внутрішнього аудиту № 234/1/13/22 від 04.09.2023 в повному обсязі з усіма додатками; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч. 7 ст. 252 ГПК України. 
Ухвала суду від 25.03.2026 була доставлена позивачу, його представнику та відповідачу до їх електронних кабінетів 25.03.2026, про що свідчать відповідні довідки про доставку електронного документу, сформовані за допомогою Комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду». 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 7 ст. 6 ГПК України у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Електронний кабінет – це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу. Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Частиною 1 ст. 232 ГПК України передбачено, що судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.
Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення (ч. 6 ст. 242 ГПК України).
Згідно з ч. 11 ст. 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Отже, ГПК України передбачено два способи надсилання судового рішення: (1) в електронній формі – через «Електронний кабінет» та (2) шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Тобто, ухвала суду від 25.03.2026 була надіслана позивачу та відповідачу у відповідності до вимог ГПК України. 
Таким чином, матеріали справи свідчать про належне повідомлення учасників справи про відкриття провадження у справі та встановлення процесуальних строків, а також створення учасникам судового процесу належних умов для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень.
З огляду на викладене господарський суд доходить висновку про належне повідомлення учасників справи про розгляд судом даного спору.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.
Позивачем надано додаткові пояснення у справі, сформовані в системі «Електронний суд» 29.05.2026 (вх. № 18878/26 від 01.06.2026), до яких на виконання ухвали Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 про відкриття провадження у справі № 916/1010/26 надано витребовувані судом документи, а саме: копію витягу з ЄДРПОУ на 2 арк. в електронному вигляді; копію звіту за результатами внутрішнього аудиту № 234/1/13/22 від 04.09.2023 в електронному вигляді; копію паспорта якості № 529 від 02.03.2023 в електронному вигляді. Додатково повідомляє, що копія паспорта якості № 529 від 02.03.2023 подається у наявній у позивача якості (вигляді), оскільки оригінал зазначеного документа у позивача відсутній та перебуває у володінні відповідача – військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з цим позивач не має можливості надати кращу копію документу.
Відповідно до ч. 3 ст. 252 ГПК України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Отже, позивач у строк до 24.04.2026 мав право на вчинення процесуальної дії, а саме на подання витребовуваних судом документів, тоді як додаткові пояснення у справі, сформовані в системі «Електронний суд» 29.05.2026 (вх. № 18878/26 від 01.06.2026). 
Подані додаткові пояснення про долучення доказів не містять клопотання про поновлення строку на його подання; поважних причин пропуску процесуального строку на подання доказів позивач не навів.
За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.
Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк – це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.
Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Велика Палата Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24). 
Таким чином, з метою виконання процесуального обов`язку щодо дотримання процесуальних строків учасники справи мають вчиняти усі можливі та залежні від них дії, в тому числі забезпечувати своєчасну підготовку та подання процесуальних документів.
Згідно з ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, – встановлюються судом (ст. 113 ГПК України).
Частиною першою статті 116 ГПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. 
Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. ч. 1, 2 ст.118 ГПК). 
Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. ч. 1, 2, 4, 8 ст. 80 ГПК України). 
Ураховуючи те, що додаткові пояснення у справі, сформовані в системі «Електронний суд» 29.05.2026 (вх. № 18878/26 від 01.06.2026), позивачем подано з пропуском встановленого строку, суд дійшов висновку про залишення їх без розгляду. 
У відповідності до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

3. Позиція учасників справи.

Доводи позивача – ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.02.2023 позивачем отримано від відповідача 1 зразок палива дизельного з актом № 5 відбирання проб нафти та нафтопродуктів від 10.02.2023 з проханням провести випробування. Позивач зареєстрував зазначений зразок в журналі реєстрації проб пального (том І) за № 529 та провів його випробування, за результатами чого заніс в журнал реєстрації результати випробувань дизельного палива за № 529. 04.03.2023 позивач видав відповідачу паспорт якості № 529 від 02.03.2023. Вказує, що всього в 2023 році позивачем було надано послуги відповідачу на загальну суму 3 966, 12 грн та видано 1 (один) паспорт якості. 
Позивачем надавались послуги відповідачу на підставі усної домовленості (письмовий договір не укладався). 
В період з 31.07.2023 по 04.09.2023 в 10 Хіммотологічному центрі Міністерства оборони України було проведено внутрішній аудит, за результатами якого (№ 234/1/13/22 від 04.09.2023) встановлено порушення, а саме недоотримання доходів внаслідок надання послуг із випробування продуктів ПММ на якість для потреб інших складових Сил оборони держави на безоплатній основі. Серед пропозицій в ході проведення аудиторської перевірки необхідно вжити заходів щодо проведення звірки з військовою частиною НОМЕР_1 , укладення договору для погашення заборгованості, а у разі невиконання зазначеного, здійснити погашення заборгованості в судовому порядку.
В період проведення аудиторської перевірки 10 Хіммотологічним центром Міністерства оборони України розпочато досудове врегулювання виявленого недоотримання коштів за надані послуги. Позивачем направлявся лист разом з актом звіряння отриманих паспортів якості ПММ, випробування яких проведено у 10 ХЦ МОУ (вих. № 313 від 17.08.2023) командиру військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонному загону) та лист (вих. № 326 від 17.08. 2023) щодо погашення заборгованості разом з проєктом договору. Також листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (вих. № 358 від 29.08.2023) проінформовано Адміністрацію Державної прикордонної служби України про заборгованість військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби ( НОМЕР_2 прикордонний загін) (копія листа надається). Відповіді від Адміністрації Державної прикордонної служби України позивачу не надходило. 
Відповідей на листи (вих. № 313 від 17.08.2023) та (вих. № 326 від 17.08. 2023) позивач не отримував. 
27.12.2023 позивач повторно направив лист-повідомлення про погашення заборгованості (вих. № 2180/762 від 27.12.2023), на який 29.01.2023 отримав відповідь (вих. № 06.1.5/1151-24вВих від 23.01.2024), в якій відповідач зазначив, що оплатити надані послуги неможливо, оскільки дана заборгованість не відображена по обліку прикордонного загону як кредиторська заборгованість. 
Правову позицію позивач обґрунтовує приписами ст. ст. 11, 205, 509, 525, 526, 530, 610, 626, 625, 629 ЦК України.
У відповіді, сформованій в системі «Електронний суд» 15.04.2026 (вх. № 12939/26 від 15.04.2026), на відзив відповідача, позивач зазначив, що представником військової частини НОМЕР_1 було надано акт № 5 відбирання проб нафти і нафтопродуктів від 10.02.2023, який є офіційним первинним документом, що оформляється у межах службової діяльності та з дотриманням установленого порядку і надається разом зі зразком на випробування. Надання зазначеного акта підтверджує, що позивач був належним чином поінформований про проведення випробувань та діяв не з власної ініціативи, а у відповідь на звернення (дію) представника відповідача. В акті прямо зазначено що проби відібрано, опечатано та направлено для випробувань лабораторії 10 Хіммотологічного центру, тобто позивача. За таких обставин твердження про те що відповідач не вчиняв жодних дій, спрямованих на придбання послуг є хибним. 
Твердження відповідача про «дружні чи близькі зв`язки» є виключно його суб`єктивним припущенням, що суперечить принципу доказовості та змагальності процесу. 
Доводи відповідача про те, що посадові особи, які здійснювали домовленості щодо проведення випробувань, не були представниками в/ч НОМЕР_1 , спростовуються змістом акта № 5 відбирання проб нафти і нафтопродуктів від 10.02.2023, яким прямо визначено, що відбір зразків здійснювався представниками саме НОМЕР_2 прикордонного загону, який відповідно до акта виступає стороною, що ініціювала відбір зразків та їх подальше направлення до позивача для проведення випробувань. Зазначення в акті відбору проб саме НОМЕР_2 прикордонного загону означає зазначення військової частини НОМЕР_1 як сторони, представники якої здійснювали відповідні дії. Зазначений документ є належним та допустимим доказом того, що відповідні дії здійснювалися офіційними представниками відповідача, у межах виконання службових повноважень та в інтересах військової частини, що виключає можливість посилання відповідача на відсутність представництва. 
Посилаючись на ст. 92 ЦК України вказує, що посадові особи відповідача діяли у зв`язку з виконанням службових функцій; в інтересах забезпечення діяльності військової частини та з використанням її майна та статусу. 
Посилання відповідача на ч. 4 ст. 48 БКУ є неприйнятним, оскільки ця норма регулює бюджетну дисципліну, а не цивільні зобов`язання, вона не звільняє бюджетну установу від відповідальності за отримані послуги, а наслідком порушення є відповідальність відповідних посадових осіб, але не анулювання боргу. Бюджетне законодавство не може використовуватися як інструмент уникнення оплати фактично отриманих послуг.
Вказує, що чинне законодавство не містить положень, за якими порушення замовником вимог Закону України «Про публічні закупівлі» звільняло б його від обов`язку сплатити фактично отримані послуги. Цивільне законодавство України допускає укладення договорів у спрощеній (усній) формі, якщо інше прямо не встановлено законом. У даному випадку сторони досягли згоди щодо предмета, мети та результату послуг, які були фактично виконані позивачем; відсутність письмового договору не спростовує факту виникнення зобов`язань, оскільки такі зобов`язання підтверджуються сукупністю доказів: ініціюванням випробувань, передачею зразків, проведенням випробувань, оформленням результатів та їх використанням.
Посилання відповідача на звіт внутрішнього аудиту Міністерства оборони України є фіксацією аудитом можливих порушень у діяльності позивача та не означає автоматичної відсутності права на оплату фактично наданих послуг відповідача. Крім цього, відповідач посилається на Порядок № 1208, який зазначений аудитором, як на підставу того, що позивач мав би звертатись до центрального органу виконавчої влади, а саме Адміністрації Державної прикордонної служби України, якій підпорядкований відповідач. Просить врахувати, що зазначене посилання є лише припущенням що центральний орган виконавчої влади мав здійснювати відшкодування вартості наданих послуг. Відповідач, як юридична особа, яка наділена правом на укладання господарських договорів, має право самостійно ініціювати таке укладання та використовувати результати наданих послуг в своїх цілях.
Наявність у Державної прикордонної служби України власних підрозділів контролю якості пального не свідчить про достатність їх випробувальних спроможностей. Зокрема, лабораторії ДПСУ, у тому числі лабораторія контролю якості пального та мастильних матеріалів у складі НОМЕР_3 складу пального (в/ч НОМЕР_4 ), неодноразово укладали договори № 34/35-21 від 18.05.2021, № 48-21 від 12.07.2021, № 49-21 від 12.07.2021, 88-24/90-24 від 11.10.2024 з позивачем на проведення відповідних випробувань. Така практика співпраці прямо підтверджує відсутність у зазначених підрозділів необхідних технічних, акредитаційних та/або методичних можливостей для здійснення повного спектру досліджень якості пального та мастильних матеріалів. Вважає, що відповідач фактично отримав та використав результати випробувань, що підтверджується матеріалами справи, а отже зобов`язана відшкодувати їх вартість.

Доводи відповідача – Військової частини НОМЕР_1 . 
У відповіді, сформованій в системі «Електронний суд» 08.04.2026 (вх. № 12104/26 від 08.04.2026), відповідач просив залишити позов ІНФОРМАЦІЯ_1 без задоволення в повному обсязі; покласти судові витрати на позивача. 
Вказує, що в/ч НОМЕР_1 ніколи не брала на себе зобов`язання виплатити позивачу будь-які грошові кошти, а тому у в/ч НОМЕР_1 в принципі відсутня будь-яка заборгованість за отримані послуги. 
В межах усної домовленості за ініціативою певних посадових осіб в/ч НОМЕР_1 та установи-позивача було здійснено випробування зразку пального на добровільних засадах на безоплатній основі за домовленості між посадовими особами в/ч НОМЕР_1 та установи-позивача. При цьому, не було жодного згадування про сплату будь-яких грошових коштів за проведення випробування, і матеріали справи не містять в собі доказів протилежного. Зазначає, що керівництво в/ч НОМЕР_1 не уповноважували свою посадову особу на укладання будь-яких договорів та взяття будь-яких бюджетних зобов`язань перед позивачем, посадова особа в/ч НОМЕР_1 яка домовлялась про проведення випробування не була представником в/ч НОМЕР_1 . 
В свою чергу відповідач є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та юридичною особою, отже згідно з ч. 1 ст. 48 БКУ, може брати на себе зобов`язання та здійснювати платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, а згідно статті 208 ЦКУ – вчиняти правочини в письмовій формі. Кошторисом на 2023 рік не було передбачено придбання послуг із випробування зразків пального, і відповідно не було укладено письмового правочину, який би підтверджував обов`язок в/ч НОМЕР_1 сплатити заявлену грошову суму. 
Вказує про відсутність між позивачем та відповідачем будь-якого правочину, який передбачає надання послуг випробування за гроші, втім був лише усний правочин, укладений на власний розсуд посадовими особами в/ч НОМЕР_1 та установи позивача, що не тягне за собою виникнення бюджетних зобов`язань у в/ч НОМЕР_1 перед позивачем, і унеможливлює стягнення заборгованості з бюджетних асигнувань в/ч НОМЕР_1 в силу абз. 1 ч. 4 ст. 48 БКУ. В матеріалах справи також відсутні відомості щодо зобов`язання в/ч НОМЕР_1 як юридичної особи сплатити позивачу грошові кошти, вираженого в усній або письмовій формі. 
За результатами аудиту встановлено, що саме установа-позивач, з відома або без відома керівництва, надавала безоплатні послуги без укладання договорів в порушення законодавства, але вказане стосується лише позивача та відповідальності керівника установи-позивача і їх посадових осіб, але не створює підстав для виникнення будь-яких зобов`язань перед позивачем у в/ч НОМЕР_1 . 
Зазначає, що якщо позивач і наполягає на відшкодуванні вартості наданих послуг, то відшкодовувати послуги має центральний орган виконавчої влади, в підпорядкуванні якого є в/ч НОМЕР_1 – Адміністрація Державної прикордонної служби України. В свою чергу, в/ч НОМЕР_1 є лише рядовою військовою частиною в підпорядкування центрального органу виконавчої влади, і не має повноважень відшкодовувати будь-які надані послуги, а доказів існування угоди між Адміністрацією Державної прикордонної служби України та позивачем матеріали справи тим більш не містять. 

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно акту № 5 відбирання проб нафти та нафтопродуктів від 10 лютого 2023 року, який є додатком 2 до Інструкції з контролювання якості нафти в нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, комісія в складі її голови та членів (а.с. 34) провела відбирання проб нафти та/або нафтопродуктів ДП-Євро-5 № проби 5; проби відібрано до сухого чистого посуду, опечатано (опломбовано) і направлено для випробувань до лабораторії 10 Хіммотологічний центр. 
Позивач зареєстрував зазначений зразок в журналі реєстрації проб пального за № 529, що підтверджується копією витягу з журналу реєстрації проб пального.
Позивачем було проведено випробування зразку № НОМЕР_5 , результати випробувань занесені в журнал реєстрації результатів випробувань дизельного палива за № 529, що підтверджується копією витягу з журналу реєстрації результатів випробувань дизельного палива. 
Згідно паспорту якості № 529 від 02.03.2023 (а.с. 33 зворотній бік) складено висновок за замовленням НОМЕР_2 прикордонного загону та на підставі акту № 5 відбирання проб нафти та нафтопродуктів від 10 лютого 2023 року
Як вказує позивач розрахунки вартості наданих послуг на проведення випробувань пально мастильних матеріалів здійснювались на підставі затвердженого наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 31 від 30.11.2021 протоколу затвердження цін на проведення лабораторних випробувань з визначення фізико-хімічних властивостей нафтопродуктів та вартості послуг з проведення оцінки відповідності/сертифікації продукції та сертифікаційних випробувань паливно мастильних матеріалів у НОМЕР_6 Хіммотологічному центрі Міністерства оборони України. 
Позивач листом № 313 від 17.08.2023 направив командиру НОМЕР_2 прикордонного загону акт звіряння отриманого паспорту якості на пально-мастильні матеріали, випробування якого проведено у 10 Хіммотологічному центрі Міністерства оборони України та просив опрацьований один примірник акту повернути.
Згідно акту звіряння отриманих паспортів якості на ПММ, випробування яких проведено у 10 ХЦ МОУ № паспорта – 529, дата – 02.03.2023, найменування – ДП – 3; в період з 01.01.20023 по 16.08.2023 оформлено та передано за обліковими даними: НОМЕР_6 ХЦ МОУ – 1 паспорт якості НОМЕР_2 прикордонний загін.
Акт підписаний начальником 10 Хіммотологічного центру МОУ та начальником фінансово-економічної служби.
1 територіальним управлінням внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України 04.09.2023 складено звіт за результатами внутрішнього аудиту № 234/1/13/22 від 04.09.2023 10 Хіммотологічного центру Міністерства оборони України за темою: аудит використанні коштів і майна у сфері управління Центрального управління контролю якості та надання платних послуг щодо проведення технічного випробування та досліджень параметрів/характеристик продуктів пально-мастильних матеріалів. 
Згідно зазначеного звіту аудитом встановлено, що впродовж 2022-2023 років 11 військовим частинам (установам), які перебувають у сфері управління Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України та Державної служби з надзвичайних ситуацій України, що не входять до сфери управління Міністерства оборони України надавалися послуги з випробування продуктів ПММ на якість на безоплатній основі та без укладання відповідних договорів. Загальна сума цих послуг склала 614 153, 15 грн, в тому числі військовій частини (установи), які підпорядковані: Державній прикордонній службі України – 300 962, 26 грн, Національній гвардії України – 148 977, 96 грн, Державній службі з надзвичайних ситуацій України – 164 212, 93 грн. Оскільки військові частини (установи) зазначених трьох державної органів не входять до сфери управління Міністерства оборони України, то послуги, які надавалися цим військовим частинам )установам) 10 ХЦ щодо відповідності продуктів ПММ на якість, відповідно до норм ч. 2 ст. 24 та ч. 2 ст. 31 Закону № 124 передбачено здійснювати на умовах, визначених договором між заявником і таким органом. При цьому, вартість таких робіт визначається також на договірних засадах. Відповідні документи направлялися до наступних військових частин (установ), які належать до сфери управління Державної прикордонної служби України, в тому числі - військова частина НОМЕР_1 – 3966, 12 грн. 
Звіт за результатами внутрішнього аудиту № 234/1/13/22 від 04.09.2023 містить пропозиції, а саме: вжити заходи щодо: 
проведення звірок стосовно підтвердження дев`ятьма військовими частинами (установами) інших складових Сил оборони держави на загальну суму 435 754, 13 грн, в тому числі, які належать до сфери управління Державної прикордонної служби України в сумі 233 367, 16 грн (всього 7 військових частин, у тому числі 2197)); 
укладання договорів з 11 військовими частинами (установами) інших складових Сил оборони держави для погашення заборгованості перед 10 ХЦ на загальну суму 614 153, 15 грн. У разі невиконання зазначеного підготувати позовні заяви для проведення стягнень в примусовому порядку на підставі рішень судів. 
Позивач листом № 326 від 17.08.2023 звернувся до відповідача, в якому зазначив, що в ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі листа та акту відбору військової частини НОМЕР_1 було проведено випробування 1 зразка дизельного палива на загальну суму 3916, 12 грн; просив у найкоротший термін прийняти заходи щодо погашення заборгованості. Також, зазначив, що проект договору, розрахунки вартості додаються та просив повідомити про прийняте рішення. 
Позивач листом № 358 від 29.08.2023 звернувся до адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 надається інформація, що на підставі листів та актів відбору проб військових частин Державної прикордонної служби України, протягом 2022-2023 років було проведено випробування зразків нафтопродуктів на безоплатній основі; під час проведення внутрішнього аудиту було встановлено, що зазначені послуги повинні надаватися заплату, тому ІНФОРМАЦІЯ_1 були зроблені розрахунки і виставлені рахунки військовим частинам на загальну суму 300 962, 26 грн, в тому числі військова частина НОМЕР_1 , заборгованість за 2023 рік – 3966, 12 грн, всього – 3 966, 12 грн.
У повідомленні № 2180/762 від 27.12.2023, адресованому начальнику НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, про погашення заборгованості позивач вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у I кварталі 2023 року НОМЕР_2 прикордонному загону Державної прикордонної служби України (військовій частині НОМЕР_7 ) були надані послуги з випробування зразку дизельного пального, на загальну суму 3 966, 12 грн. За результатами проведених випробувань видано паспорт якості № 529 від 02.03.2023. Зазначена заборгованість була виявлена та задокументована в звіті за результатами внутрішнього аудиту Центру № 234/1/13/22, проведеного аудиторською групою Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України від 04.09.2023.
Додатками у повідомленні № 2180/762 від 27.12.2023 вказано: розрахунок вартості наданих послуг; копія акту відбирання проб від 20.02.2023 № 5; копія паспорту якості від 02.03.2023 № 529. 
НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України листом № 06.1.5/1154-24 вих. від 23.01.2024 проінформував 10 Хіммотологічним центром Міністерства оборони України про те, що здійснити оплату коштів сумі 3 966, 12 грн за надані послуги з випробування зразку дизельного палива неможливо, оскільки дана заборгованість не відображена на обліку прикордонного загону як кредиторська заборгованість, тому не є бюджетним зобов`язанням. Згідно ст. 48 п. 4 Бюджетного кодексу України дані зобов`язання не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів, оскільки платежі необхідно здійснювати протягом поточного року, якому здійснені господарські операції. 

5. Позиція суду. 

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (ст. 205 ЦК України).
Частиною першою статті 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Згідно з ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
За положеннями ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Цивільне та господарське законодавство України зобов`язує сторін правочину (договору) при його вчиненні (укладенні) включити до змісту правочину (договору) передбачені законодавством обов`язкові умови та надає право сторонам правочину (договору) на власний розсуд визначити та погодити будь-які інші умови, в тому числі умови стосовно припинення договірних правовідносин. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30.07.2024 у справі № 904/1593/22. 
У відповідності до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Близька за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.09.2025 у справі №907/439/22. 
Згідно з ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису (ч. 1 ст. 641 ЦК України).
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Згідно з усталеними правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах Верховного Суду від 23.01.2025 у справі № 910/55/23, від 30.04.2024 у справі № 910/5729/21, від 11.07.2023 у справі № 905/1223/21, від 11.01.2022 у справі № 927/738/19, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам під час розгляду справ належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Крім того, відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 23.01.2025 у справі № 922/1139/24, від 10.07.2024 у справі № 906/1108/23, від 30.11.2023 у справі № 910/9557/20, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення цього виду договорів.
Отже, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.
До договору про надання послуг законом не встановлено вимоги щодо його форми, а відтак такий договір може бути укладений як в письмовій, так і в усній формах.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 ЦК України)
Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондує обов`язок замовника з її оплати.
За змістом положень глави 63 ЦК України договір про надання послуг може бути як оплатним, так і безоплатним, що встановлюється сторонами у договорі.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Так само пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., визначено, що первинні документи – це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції – це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
ГПК України закріплені основні засади господарського судочинства, зокрема, у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (ст. ст. 7, 13, 14 ГПК України) обов`язок із доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені й оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. 
Належність доказів – це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.
Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження й обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, у свою чергу, визначається предметом позову.
Належність, як змістовна характеристика, та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що судам слід враховувати, що допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися (або доводитися) лише певними засобами доказування, і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно із ст. ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зауважував, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Близький за змістом висновок щодо застосування норм процесуального права, який має загальний (універсальний) характер, викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі № 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі № 916/2586/20, від 16.06.2022 у справі № 910/366/21. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21)”. 
Як вбачається з матеріалів справи, сторонами не заперечуються обставини наявності між ними усної домовленості щодо виконання позивачем на замовлення відповідача послуг стосовно проведення випробування зразку № 529 в 2023 році, натомість доказів досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов для укладення господарського договору надання оплатних послуг матеріали справи не містять. Отже, за змістом ст.ст. 180, 181 ГК України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Водночас, суд виходить з того, що позивач не надав суду документ, яким би сторони погодили предмет, ціну та строк дії договору.
При цьому, сторонами не заперечуються обставини наявності між ними усної домовленості щодо виконання позивачем на замовлення відповідача послуг стосовно проведення випробування зразку № 529 в 2023 році, а відтак суд доходить висновку, що між сторонами був укладений договір у спрощений спосіб про надання послуг в усній формі. Разом з тим, враховуючи доводи обох сторін, спірним є питання оплатності чи безоплатності таких послуг. За змістом ст. 903 ЦК України договір надання послуг може бути як оплатним, так і безоплатним, що встановлюється сторонами у договорі. 
Відповідач направив позивачу акт звіряння отриманого паспорту якості на пально-мастильні матеріали, за змістом якого паспорт № 529, дата складання – 02.03.2023, найменування ДП – 3; в період з 01.01.2023 по 16.08.2023 оформлено та передано за обліковими даними: 10 ХЦ МОУ – 1 паспорт якості НОМЕР_2 прикордонний загін (а.с. 23 зворотній бік).
Акт підписаний начальником 10 Хіммотологічного центру МОУ та начальником фінансово-економічної служби та не підписаний з боку відповідача.
Позивач не надав суду жодних доказів, які підтверджують узгодження сторонами вартості спірних послуг (акти наданих послуг, листування щодо вартості ціни наданих послуг або погодження сторонами вартості послуг відповідно до протоколу затвердження цін на проведення лабораторних випробувань, тощо), а тому суд бере до уваги заперечення відповідача, що відповідні послуги здійснювалися позивачем добровільно на безоплатній основі.
Ураховуючи викладене, суд доходить висновку, що надані позивачем документи не є належними і допустимими доказами у розумінні ст. 76, 77 ГПК України, які підтверджують факт надання відповідачу оплатних послуг на виконання договірних зобов`язань між сторонами . 
Відповідно до приписів ст. ст. 13, 74 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Водночас, ч. 4 ст. 13 названого Кодексу передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Передбачивши право учасникам спору на подання своїх доводів та підтверджуючих певні обставини доказів, законодавець встановлює й процесуальні обов`язки таких учасників шляхом визначення певного процесуального порядку реалізації відповідних прав, у разі недотримання яких без поважних причин настають відповідні негативні наслідки для такого учасника у вигляді неприйняття судом його аргументів, оскільки неподання відповідних доказів найчастіше пояснюється неналежною підготовкою сторони до розгляду справи.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.14 ГПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.74 ГПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 28.11.2019 у справі № 918/150/19, від 26.01.2022 у справі № 921/787/20 від 14.06.2022 у справі № 904/3870/21, від 13.09.2022 у справі № 918/1222/21. 
Суд доходить висновку, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами виникнення у відповідача обов`язку зі сплати коштів за спірні послуги та не довів наявність у останнього заборгованості з їх оплати у заявленій позивачем сумі, що свідчить про відсутність у позивача порушеного права на момент звернення до суду із вимогами щодо стягнення спірної заборгованості та є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Суд також зазначає, що додані документи до додаткових пояснень у справі, сформовані в системі «Електронний суд» 29.05.2026 (вх. № 18878/26 від 01.06.2026), які судом залишені без розгляду на підставі ст. 118 ГПК України, не впливають на встановлені судом обставини та не спростовують його висновків. 

Щодо судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги відмову у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. 

Керуючись ст. ст. 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у позові повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст. 256 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 01 червня 2026 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді з 25.05.2026 по 29.05.2026.  

Суддя О.О. Мусієнко