ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року
м. Київ

справа № 556/823/23
провадження № 61-15024св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Володимирецька селищна рада Вараського району Рівненської області 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 липня 2024 року у складі судді Іванків О. В та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Шимківа С. С., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Володимирецька селищна рада Вараського району Рівненської області, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна, усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вони з відповідачем з 27 квітня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 грудня 2022 року. 

За час перебування в шлюбі сторони за рахунок спільних грошових внесків у вигляді заробітної плати кожного з них, інших доходів збудували житловий будинок з погосподарськими будівлями в АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстровано за відповідачем 06 серпня 2018 року. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер 5620855100:01:005:0263, яка належить відповідачу на праві приватної власності згідно з договором дарування від 17 травня 2012 року. Оскільки будинок повністю збудований сторонами під час шлюбу, позивачка вважала його спільним сумісним майном сторін, яке підлягає поділу в рівних частках, зокрема по 1/2 кожному. 

Крім того, в силу положень статті 120 ЗК України у разі наявності спільної часткової власності на будинок декількох власників, такі власники набувають право спільної часткової власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, тому просила виділити 1/2 частину спірної земельної ділянки.

У зв`язку з виникненням конфлікту, відповідач та його батьки не допускають позивачку до житлового будинку, в якому залишилися також особисті речі позивачки та їх спільної дитини. Крім того, поділу підлягають меблі та побутова техніка, набуті сторонами як спільне майно подружжя.

Також за рахунок спільних грошових коштів подружжя сторони приблизно у 2017-2018 роках придбали легковий автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2006 року випуску. Вартість придбаного автомобіля становила 4 500,00 доларів США. Надалі у 2022 році відповідач без згоди позивачки зареєстрував право власності за договором купівлі-продажу на автомобіль на іншу особу, ОСОБА_3 . 

Відповідно до визначеної ціни транспортних засобів такої ж марки та такого ж року випуску на сайті avtoria.com, продаж здійснюється за ціною 7 300,00 доларів США або 281 196,00 грн (за офіційним курсом станом на 22 березня 2023 року), тобто позивачка вважала обґрунтованим стягнення з відповідача в рахунок компенсації вартості 1/2 частки автомобіля грошові кошти в сумі 3 500,00 доларів США або 140 598,00 грн.

Із серпня 2022 року позивачка немає доступу до майна, відповідач та його батьки змінили замки у вхідних дверях воріт, вона ключів немає, і тому вона та неповнолітній син позбавлені можливості користуватися та розпоряджатися майном, а з 19 грудня 2022 року позивачку знято із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, загальною площею 124,1 кв. м, житлова площа 69,6 кв. м, а саме: А-1, мансарда Мд-1 - 71,7 кв. м, тераса а - 24,2 кв. м, гараж-літня кухня Б - 74,1 кв. м, веранда б - 4,9 кв. м, навіс 61 - 22,0 кв. м, огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № 3, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2006 року випуску;
- духову шафу, варочну панель, витяжку, посудомийну машину, пральну машину, бойлер, раковину з тумбою у ванну кімнату, батут дитячий, дитячу шведську стінку, скутер Honda DIO АЕ-62.

У порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 124,1 кв. м, житлова площа 69,6 кв. м, а саме: житловий будинок А-1, мансарда Мд-1 - 71,7 кв. м, тераса а - 24,2 кв. м, гараж-літня кухня Б - 74,1 кв. м, веранда б - 4,9 кв. м, навіс 61 - 22,0 кв. м, огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № 3, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- духову шафу, варочну панель, витяжку, посудомийну машину, пральну машину, бойлера, раковину з тумбою у ванну кімнату, батут дитячий, дитячу шведську стінку, скутер Honda DIO АЕ-62;
- 1/2 частини земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5620855100:01:005:0263, в порядку статті 120 ЗК України.

У порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_2 право власності на:
- 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 124,1 кв. м, житлова площа 69,6 кв. м, а саме: житловий будинок А-1, мансарда Мд-1 - 71,7 кв. м, тераса а - 24,2 кв. м, гараж-літня кухня Б - 74,1 кв. м, веранда б - 4,9 кв. м, навіс 61 - 22,0 кв. м, огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № 3, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частини земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5620855100:01:005:0263, в порядку статті 120 ЗК України.

У порядку поділу спільної сумісної власності стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину ринкової вартості автомобіля марки Volkswagen Caddy 2006 року випуску в сумі 140 598,00 грн.

Скасувати рішення адміністратора відділу ЦНАП Володимирецької селищної ради від 19 грудня 2022 року про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без її згоди та зобов`язати адміністратора відділу ЦНАП Володимирецької селищної ради зареєструвати за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні власністю та вселенні ОСОБА_1 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визначити порядок користування житловим будинком та виділити у користування позивачки житловий будинок А-1, мансарду Мд-1, площею 71,7 кв. м., терасу а, площею 24,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Володимирецький районний суд Рівненської області рішенням від 08 липня 2024 року позов задовольнив частково.

Визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 :
- житловий будинок, загальною площею 124,1 кв. м, житлова площа 69,6 кв. м, а саме: житловий будинок А-1, мансарда Мд-1 - 71,7 кв. м, тераса а - 24,2 кв. м, гараж-літня кухня Б - 74,1 кв. м, веранда б - 4,9 кв. м, навіс 61 - 22,0 кв. м, огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № 3, за адресою: АДРЕСА_1 .
- автомобіль марки Volkswagen Caddy 2006 року випуску;
- духову шафу, варочну панель, витяжку, посудомийну машину, пральну машину, бойлер, раковину з тумбою у ванну кімнату, батут дитячий, дитячу шведську стінку, скутер Honda DIO АЕ-62.

У порядку поділу спільної сумісної власності визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 124,1 кв. м, житлова площа 69,6 кв.м, а саме: житловий будинок А-1, мансарда Мд-1 - 71,7 кв. м, тераса а - 24,2 кв. м, гараж-літня кухня Б - 74,1 кв.м, веранда б - 4,9 кв. м, навіс 61 - 22,0 кв. м, огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № 3, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- духову шафу, варочну панель, витяжку, посудомийну машину, пральну машину, бойлера, раковину з тумбою у ванну кімнату, батут дитячий, дитячу шведську стінку, скутер Honda DIO АЕ-62;
- у порядку статті 120 ЗК України на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5620855100:01:005:0263.

У порядку поділу спільної сумісної власності визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 124,1 кв. м, житлова площа 69,6 кв. м, а саме: 
- житловий будинок А-1, мансарда Мд-1 - 71,7 кв. м, тераса а - 24,2 кв. м, гараж-літня кухня Б - 74,1 кв. м, веранда б - 4,9 кв. м, навіс 61 - 22,0 кв. м, огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № 3, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- в порядку статті 120 ЗК України на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5620855100:01:005:0263.

У порядку поділу спільної сумісної власності стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину ринкової вартості автомобіля марки Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, в сумі 140 598,00 грн.

Скасував рішення адміністратора відділу ЦНАП Володимирецької селищної ради від 19 грудня 2022 року про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без її згоди. Зобов`язав адміністратора відділу ЦНАП Володимирецької селищної ради зареєструвати за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . 

Зобов`язав ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні власністю та вселенні ОСОБА_1 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 230,80 грн.

Рішення мотивовано тим, що встановивши обсяг спільно нажитого сторонами за час спільного проживання майна, з`ясувавши джерело і час його придбання, врахувавши презумпцію рівності часток, а також положення статті 71 СК України, за умови, що спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем та перебуває у його користуванні, є неподільною річчю, позивачкою транспортний засіб не використовується, суд дійшов висновку про розподіл спільного майна подружжя та його виділ в натурі.

Володимирецький районний суд Рівненської області додатковим рішенням від 21 березня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції 

Рівненський апеляційний суд постановою від 02 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , залишив без задоволення, рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 липня 2024 року - без змін.

Постанова мотивована тим, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рівненський апеляційний суд постановою від 02 жовтня 2025 року у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на додаткове рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 березня 2025 року відмовив, рішення залишив без змін.

Апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване додаткове рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала

30 листопада 2025 року ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-801цс16, від 07 грудня 2016 року в справі № 6-1568цс16, від 08 листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17, від 15 листопада 2017 року в справі № 6-2921цс16, та у постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 01 листопада 2021 року в справі № 405/3360/17, від 12 січня 2022 року в справі № 234/11607/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник зазначає, що будь-якої угоди про спільне будівництво житлового будинку з метою набуття на нього спільної власності між сторонами не укладалося, а позивачка не довела яким чином вона брала участь та яким є її внесок у створення спірного будинку, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Тому помилковим є висновок судів про існування у спірних правовідносинах презумпції спільності права власності на майно подружжя, і саме відповідач не спростував таку презумпцію. 

Беручи до уваги, що спірна земельна ділянка та недобудований житловий будинок з господарськими будівлями була подарована особисто відповідачу його батьками, вказані об`єкти не є спільним майном подружжя, тому підстави для поділу земельної ділянки також відсутні.

Щодо автомобіля марки Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, заявник вказує, що спірний автомобіль придбаний батьком відповідача після розірвання шлюбу і на його ім`я був зареєстрований, а тому ОСОБА_3 є єдиним власником цього автомобіля, що спростовує висновки судів про наявність підстав для його поділу як спільного майна подружжя. 

Щодо поділу рухомого майна позивачкою не доведено, що це майно існувало як на час спільного проживання сторін у шлюбі, так і після розірвання шлюбу. 

Щодо зняття позивачки з реєстрації заявник зазначає, що позивачка була лише зареєстрована у спірному будинку як член сім`ї відповідача, тому після розлучення він як власник майна вправі зняти її з реєстрації, що виключає подальшу її реєстрацію за рішенням суду. 

Аргументи інших учасників справи

ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу вказує на обґрунтованість висновку судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення а оскаржувану постанову без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 грудня 2025 року у складі колегії суддів Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2026 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 16 березня 2026 року зупинив дію рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 липня 2024 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 травня 2026 року у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони у справі з 27 квітня 2011 року до 20 грудня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 грудня 2022 року (а. с. 9).

У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі 17 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 5620855100:01:005:0263, яка розташована в АДРЕСА_1 , площею 0,15 га, а також договір дарування об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку), згідно з якими ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею забудови 76,1 кв. м. та відсотком готовності - 7 %, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 5620855100:01:005:0263, а також вказану земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 319716710 06 серпня 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, площею 124,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 5620855100:01:005:0263 (а. с. 12).

06 серпня 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5620855100:01:005:0263, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12 зворот).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частина перша статті 400 ЦПК України визначає, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційна скарга не містить доводів щодо оскарження додаткового рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 березня 2025 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року, ухваленої за наслідками апеляційного перегляду додаткового рішення, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України вказані судові рішення у касаційному порядку не переглядаються. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За положеннями статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми статті 60 СК України передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. 

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Щодо поділу житлового будинку

Суди встановили, що будівництво спірного будинку здійснювалося сторонами за спільні кошти подружжя під час перебування у шлюбі, що підтверджується як їх поясненнями, наданими у суді першої інстанції, так і змістом договору дарування об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку) від 17 травня 2012 року, в якому зазначено, що ступінь готовності житлового будинку на момент набуття його у власність відповідача складав 7 %.

Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на житловий будинок. 

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, вказувала на факт будівництва належного відповідачу на праві приватної власності будинку в період їх перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, що заперечувалося відповідачем, посилаючись на отримання будинковолодіння та земельну ділянку в дарунок від батька.

Відповідно до статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що «істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого з подружжя - не власника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами».

Суди встановили, що спірний житловий будинок будувався сторонами за спільні кошти коштами та спільною працею, що підтверджується поданими сторонами видатковими накладними та чеками на придбання будівельних матеріалів, а також поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яким суди надали належної оцінки. Крім того, у період перебування сторін у шлюбі відбулося перетворення об`єкту незавершеного будівництва, готовністю 7 % на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про поділ житлового будинку, які виходили з правил рівності часток подружжя у спільному майні, про виділення у власність позивачки та відповідача по 1/2 частини будинку, є правильним та узгоджується з матеріалами справи та доказами, оціненими і дослідженими у судовому засіданні.

Щодо поділу земельної ділянки

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовано ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що висловлена у постанові Великої Палати від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Оскільки спірний житловий будинок є спільним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та підлягає поділу між ними у рівних частках по 1/2 кожному, місцевий суд, з висновком якого у цій частині погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про поділ між сторонами земельної ділянки, на якій розташоване вказане будинковолодіння.

Щодо поділу рухомого майна

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За частиною другою статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Суди встановили, що за час шлюбу ними придбано майно, яке обидві сторони вважають спільною власністю подружжя: духова шафа, варочна панель, витяжка, посудомийна машина, пральна машина, бойлер, раковина з тумбою у ванну кімнату, батут дитячий, дитяча шведська стінка, скутер марки Honda DIO АЕ-62. Зазначене майно суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, правомірно виділив на користь позивачки, оскільки після розірвання шлюбу спільна дитина сторін залишилася проживати з нею та перебуває на її утриманні.

Щодо поділу автомобіля

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (постанова Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 396/47/17, провадження № 61-6714св24).

Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт придбання спірного транспортного засобу під час перебування сторін у шлюбі, за рахунок коштів подружжя та для використання подружжям, проте без реєстрації транспортного засобу Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, за позивачкою. Тому місцевим судом правомірно задоволено такі позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на її користь половину ринкової вартості транспортного засобу у розмірі в сумі 140 598,00 грн. Крім того, батько відповідача ОСОБА_3 будь-яких позовних вимог до сторін не пред`явив.

Щодо поділу автомобіля марки Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, відповідач не зміг назвати законного джерела походження коштів для придбання його батьком автомобіля та не спростував ту обставину, що спірний автомобіль був перереєстрований на батька відповідача ОСОБА_3 лише 13 грудня 2022 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, наданого відповідачем.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Частина перша статті 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши обсяг спільно нажитого сторонами за час спільного проживання майна, з`ясувавши джерело і час його придбання, врахувавши презумпцію рівності часток, а також положення статті 71 СК України, за умови, що спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем та відчужений за відплатним договором без згоди позивачки третій особі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виснував про розподіл спільного майна подружжя та його виділ в натурі.

З таким висновком судів колегія суддів погоджується.

Посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду України та Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) колегія суддів до уваги не бере, оскільки постанови, надані для порівняння хоч і ухвалені у подібних правовідносинах, але за інших фактичних обставин, встановлених судами, що обумовлює і різність їх правового регулювання, тому таке посилання є нерелевантним. 

Доводи касаційної скарги про відсутність між сторонами угоди про спільне будівництво житлового будинку з метою набуття на нього спільної власності не мають правового значення, оскільки житловий будинок будувався сторонами за спільні кошти та спільною працею, що підтверджується поданими сторонами доказами на придбання будівельних матеріалів, а також поясненнями свідків, яким суди надали належної оцінки.

Доводи про те, що спірна земельна ділянка, на які було розташовано недобудований житловий будинок з господарськими будівлями, подарована особисто відповідачу його батьками, а тому вказані не є спільним майном подружжя є безпідставними з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначила, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

З урахуванням того, що житловий будинок з надвірними господарськими спорудами є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках, тому і земельна ділянка, на якій розміщено вказаний будинок, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, також підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, придбаний батьком відповідача після розірвання шлюбу і на його ім`я був зареєстрований, а тому ОСОБА_3 є єдиним власником цього автомобіля, колегія суддів зазначає таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зазначено, що якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за технічними характеристиками до відчуженого. 

Колегія судів зазначає, що такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, придбане у період шлюбу. 

Щодо доводів касаційної скарги про правомірність зняття позивачки з реєстрації у спірному будинку, то такі не відповідають вимогам закону.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятися з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Такий висновок підтверджено у постанові Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 932/1328/23 (провадження № 61-429св24).

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка зверталася з відповідною заявою до компетентних органів про зняття її з місця реєстрації. Більше того, у позовній заяві ОСОБА_1 наголошувала, що відповідач зняв її з реєстрації протиправно, порушивши тим самим вимоги Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильних по суті судових рішень, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суди першої та апеляційної інстанцій надали належу оцінку. Водночас відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Вирішуючи спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно встановили обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 08 липня 2024 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
	О. М. Осіян  	
	Н. Ю. Сакара