ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 травня 2026 року
м. Київ 
справа № 990/33/26
провадження № 11-110 заі 26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачки Мартинюк Н. М.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Гімона М. М., Губської О. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Тітова М. Ю., Ткача І. В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кіндяк Олександр Ігорович,  на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 9 березня 2026 року (судді Кашпур О. В., Мельник-Томенко Ж.М., Радишевська О. Р., Смокович М. І., Уханенко С. А.) у справі № 990/33/26 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення,
У С Т А Н О В И Л А:
Зміст позовних вимог
1. 28 січня 2026 року ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Кіндяк Олександр Ігорович (далі - представник, адвокат), звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції (далі - Касаційний адміністративний суд), із позовною заявою до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 15 липня 2025 року № 1466/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Полтавського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» (далі також - Рішення) в частині незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді часу роботи на посаді слідчого Кобеляцького районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, за період з 30 березня 1998 року до 23 січня 2001 року, тобто безперервного стажу служби в органах внутрішніх справ 2 роки 9 місяців 23 дні, та незарахування половини неврахованого строку навчання на денній формі, який дає йому право на звільнення у відставку, що становить 14 днів, з 5 серпня до 1 вересня 1993 року;
- визнати, що ОСОБА_1 судді Полтавського районного суду Полтавської області у відставці до стажу роботи на посаді судді зараховується час роботи на посаді слідчого Кобеляцького районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, за період з 30 березня 1998 року до 23 січня 2001 року, тобто безперервного стажу служби в органах внутрішніх справ 2 роки 9 місяців 23 дні, та зараховується ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, половину строку навчання на денній формі, який дає йому право на звільнення у відставку, що становить 14 днів, з 5 серпня до 1 вересня 1993 року, загалом стаж судді який дає йому право на звільнення у відставку становить 26 років 7 місяців 22 дні.
2. У позовній заяві містилося клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду.
3. Це клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 , з метою позасудового врегулювання питання щодо незарахування до стажу роботи на посаді судді часу роботи на посаді слідчого та періоду навчання за денною формою, після ухвалення Рішення ВРП, звернувся 18 грудня 2025 року до відповідача із заявою про виправлення помилки в цьому Рішенні.
4. Листом від 7 січня 2026 року ВРП відмовила у внесенні виправлень та роз`яснила позивачу необхідність оскарження зазначеного Рішення в судовому порядку.
5. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду після спливу встановленого строку, оскаржуючи Рішення відповідача в частині неврахування стажу роботи.
6. Адвокат у клопотанні про поновлення строку звернення до суду стверджував, що ОСОБА_1 добросовісно розраховував на виправлення допущеної відповідачем помилки у позасудовому порядку та, відповідно, мав правомірні очікування щодо такого виправлення.
Рух справи у суді першої інстанції та короткий зміст ухвали цього суду, яка оскаржується
7. Ухвалою від 2 лютого 2026 року Касаційний адміністративний суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачеві десятиденний строк для усунення виявлених судом недоліків, а саме формування позовної заяви у новій редакції із зазначенням обов`язкових реквізитів, передбачених частиною п`ятою статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, підписаних кваліфікованим електронним підписом (підписами) його підписувача (підписувачів) та надісланих засобами відповідної підсистеми Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, або направити суду матеріали позову у паперовому вигляді разом із його копіями відповідно до кількості учасників справи.
8. 3 лютого 2026 року представник позивача усунув зазначені недоліки позовної заяви.
9. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 12 лютого 2026 року визнав неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, позовну заяву залишив без руху та встановив для усунення недоліків десятиденний строк з дня вручення ухвали.
10. Суд першої інстанції вказав, що позивачу з метою усунення виявлених недоліків позовної заяви необхідно подати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших підстав для поновлення такого строку з наданням відповідних доказів, що підтверджують об`єктивну неможливість звернення до суду безпосередньо або через представника у визначений статтею 122 КАС України строк.
11. 23 лютого 2026 року на виконання вимог ухвали суду ОСОБА_1 через свого представника подав клопотання про поновлення строку звернення до суду з цим позовом.
12. Обґрунтовуючи зазначене клопотання, представник позивача покликався на те, що предметом спору є бездіяльність ВРП, яка полягає у невиконанні покладених на неї обов`язків щодо належного обчислення стажу роботи судді, від якого залежить право особи на відставку та відповідне довічне грошове утримання. До того ж, як зазначено у клопотанні, хоча ВРП формально здійснила обрахунок стажу позивача, вказала на наявність підстав для звільнення у відставку та ухвалила відповідне Рішення, такий обрахунок здійснено поверхнево і без урахування повного обсягу трудового стажу, зокрема майже трирічного періоду, що має істотне значення для визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання.
13. Крім того, представник позивача наполягав, що порушення права у цьому випадку має триваючий характер, оскільки його наслідки позивач буде відчувати все своє життя. У зв`язку із цим, на думку адвоката, застосування строків звернення до суду не повинно призводити до позбавлення особи ефективного судового захисту.
14. Представник також зазначив, що повернення позовної заяви у справі матиме наслідком істотне обмеження доступу позивача до правосуддя, унеможливить реалізацію його права на належний рівень соціального забезпечення, зокрема отримання довічного грошового утримання у розмірі, визначеному відповідно до закону, а також позбавить можливості ініціювати у майбутньому перегляд і перерахунок відповідних виплат з урахуванням зміни економічних умов.
15. Представник підкреслив, що поновлення строку звернення до суду забезпечить дотримання принципу рівності сторін та змагальності процесу, надасть учасникам справи можливість викласти свої доводи щодо правильності обчислення стажу роботи судді та сприятиме вирішенню спору з урахуванням усіх істотних обставин.
16. Оцінивши наведені у клопотанні про поновлення строку звернення до суду причини його пропуску, Касаційний адміністративний суд в ухвалі від 9 березня 2026 рокудійшов висновку, що такі не є поважними, у зв`язку із чим позовну заяву повернув на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.
17. Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що строк звернення до суду для такої категорії спорів (щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби) доволі стислий, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист. Реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини. 
18. Касаційний адміністративний суд зазначив, що безпідставними є доводи представника позивача стосовно того, що не повинно обмежуватися строками позовної давності порушення, вчинене відповідачем у зв`язку із тим, що воно є триваючим, оскільки приписи процесуального закону чітко встановлюють місячний строк звернення до суду у справах щодо оскарження рішень ВРП.
19. Касаційний адміністративний суд наголосив, що Рішення ВРП, яке оскаржує позивач, було прийнято 15 липня 2025 року. Поряд з цим, із копії наказу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 липня 2025 року № 10/ос.с, підписаного позивачем, як головою цього суду, слідує, що 15 липня 2025 року ОСОБА_1 відраховано зі штату Полтавського районного суду Полтавської області у зв`язку із звільненням з посади судді у відставку. 
20. Тож, за висновком суду першої інстанції, позивач був обізнаний про порушення своїх прав, однак із цим позовом звернувся до суду більш ніж через 6 місяців з дня прийняття ВРП спірного рішення. Водночас, представник позивача ні в клопотанні про поновлення строку звернення до суду від 28 січня 2026 року, ні в клопотанні про поновлення строку, наданому на виконання вимог ухвалу про залишення позовної заяви без руху, не зазначив обставин, які б унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом.
21. Окрім цього, суд першої інстанції зауважив, що за приписами частини восьмої статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі
22. ОСОБА_1 не погодився з ухвалою Касаційного адміністративного суду від 9 березня 2026 року, подав через свого представника до Великої Палати Верховного Суду (далі також - Велика Палата) апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
23. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, дійшовши помилкового висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду. На переконання представника, спірні правовідносини пов`язані з неналежним обчисленням стажу роботи судді, що безпосередньо впливає на розмір довічного грошового утримання, а відтак має триваючий характер, оскільки наслідки такого порушення виникають і продовжують існувати після прийняття відповідного рішення.
24. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, представник позивача зазначає, що допущене відповідачем порушення є результатом помилки у Рішенні, яка не була усунута, а її наслідки впливають на реалізацію позивачем права на належне грошове забезпечення. Адвокат наголошує, що після звернення до ВРП із заявою про виправлення помилки від 18 грудня 2025 року, відповідач не вжив заходів для її усунення, зокрема не включив вирішення цього питання до порядку денного всім складом ВРП, а лише формально відповів листом від 7 січня 2026 року про неможливість її виправлення. У той же час, Касаційний адміністративний суд ухвалюючи оскаржуване судове рішення не надав оцінки цим обставинам.
25. У продовження своїх тверджень та з покликанням на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії», «Хендісайд проти Сполученого Королівства», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» та «Рисовський проти України» зазначає, що принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.
26. У зв`язку з цим представник вважає, що відмова у поновленні строку є проявом надмірного формалізму та призводить до порушення принципу справедливості та рівності, а також права на ефективний судовий захист.
27. Крім того, у скарзі наголошено, що поновлення строку звернення до суду забезпечить можливість повного і всебічного з`ясування обставин справи, перевірки правильності обчислення стажу та дотримання вимог законодавства при визначенні обсягу соціальних гарантій позивача.
28. Також представник звертає увагу, що на розгляді Полтавського окружного адміністративного суду перебувала справа № 440/12486/25 за позовом позивача до органу Пенсійного фонду, що займало час для її підготовки.
29. За доводами апеляційної скарги, наведені обставини у своїй сукупності свідчать про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду та скасування оскаржуваної ухвали як такої, що постановлена з порушенням норм права. 
Рух апеляційної скарги
30. За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 20 березня 2026 року суддею-доповідачкою визначено Мартинюк Н. М.
31. Ухвалою судді Великої Палати від 25 березня 2026 року залишено без руху апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 9 березня 2026 року.
32. Велика Палата ухвалою від 1 квітня 2026 року відкрила апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , а іншою ухвалою від 30 квітня 2026 року призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи на 28 травня 2026 року.
Позиція відповідача 
33. Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не погоджується з наведеними в ній доводами, стверджує, що вони не спростовують правильності висновків Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 9 березня 2026 року про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.
Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та висновки Великої Палати щодо їх застосування при вирішенні спору в цій справі
34. Заслухавши суддю-доповідачку, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи, Велика Палата дійшла наступних висновків.
35. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
36. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
37. Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
38. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
39. Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
40. Частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
41. Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).
42. Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
43. Одночасно законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
44. Такий підхід щодо застосування положень частини п`ятої статті 122 КАС України у спорах, пов`язаних із проходженням публічної служби, Велика Палата Верховного Суду висловила у постановах від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 та від 16 квітня 2026 року у справі № 990/592/25.
45. Крім того, зазначеним нормам процесуального закону кореспондують приписи частини першої статті 35 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», згідно з якою рішення ВРП може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
46. Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
47. Строк звернення до адміністративногосуду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
48. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 9 грудня 2021 року у справі № 9901/241/21 дійшла висновку, що встановлення скорочених строків звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби не ставить під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідує легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
49. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
50. Отож, строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.
51. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно із частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
52. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачено статтею 123 КАС України, згідно із частиною першою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
53. Якщо ж заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
54. Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
55. Отож, суд перевіряє обставини пропуску строку на підставі клопотання особи, в якому наведено поважність причин пропуску строку, та поданих нею доказів, яким буде надано відповідну правову оцінку.
56. Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.
57. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
58. Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Без наявності строків на процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
59. Велика Палата зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
60. Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Тобто поняття «поважні причини пропуску процесуальних строків» є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
61. У разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
62. Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності був високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин.
63. Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
64. ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
65. У пункті 41 рішення від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав: «Правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».
66. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28 жовтня 1998 року Reports 1998-VIII, с. 3255, § 45, Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).
67. У справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.
68. Тож, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
69. Як видно з матеріалів справи, предметом оскарження у цій справі позивач визначив рішення ВРП від 15 липня 2025 року № 1466/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Полтавського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» в частині незарахування ОСОБА_1 стажу роботи.
70. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно виснував, що спір у цій справі стосується звільнення з публічної служби і строк звернення до суду із цим позовом складає один місяць, останнім днем якого у цьому випадку було 15 серпня 2025 року.
71. Натомість до суду з позовною заявою позивач звернувся лише 28 січня 2026 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.
72. В апеляційній скарзі, доводи щодо поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду адвокат обґрунтовує тим, що мала місце бездіяльність ВРП, яка полягає в відмові у виправлені помилки за заявою ОСОБА_1 від 18 грудня 2025 року у спірному рішенні про звільнення судді в частині обрахунку його стажу. Зазначає, що наслідки цієї помилки впливають на реалізацію позивачем права на належне грошове забезпечення, а тому порушення, вчинене відповідачем не повинно обмежуватися строками позовної давності у зв`язку із тим, що воно є триваючим.
73. Велика Палата не може погодитися з такими доводами і вважає правильними висновки Касаційного адміністративного суду про те, що обставини, на які посилається адвокат на обґрунтування недотримання строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.
74. Касаційний адміністративний суд, коли ухвалював судове рішення про повернення позовної заяви позивачеві, виходив з того, що ОСОБА_1 дізнався про його звільнення з посади судді того ж дня, коли ВРП ухвалила відповідне Рішення, тобто 15 липня 2025 року, проте до суду з позовом про визнання цього акта протиправним звернувся, як уже вказувалося, 28 січня 2026 року. 
75. Касаційний адміністративний суд звернув увагу, що із копії наказу Полтавського районного суду Полтавської області від 15 липня 2025 року № 10/ос.с, підписаного позивачем, як головою цього суду, видно, що 15 липня 2025 року ОСОБА_1 відраховано зі штату Полтавського районного суду Полтавської області у зв`язку із звільненням з посади судді у відставку відповідно до пункту 4 статті 126 Конституції України, пункту 4 частини першої статті 24, статей 116, 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статті 24 Закону України «Про відпустки», рішення ВРП від 15 липня 2025 року № 1466/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Полтавського районного суду Полтавської області».
76. Проти вказаних обставин не заперечують ні позивач, ні його представник.
77. Відтак, від 15 липня 2025 року скаржник не міг не знати чи не довідатися про спірне рішення, у тому числі, що цей акт порушує чи обмежує його права, а тому перебіг місячного строку на оскарження почався саме з цієї дати.
78. Велика Палата повторює, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
79. У справі, яка переглядається, представник скаржника як у клопотаннях про поновлення строку звернення до суду, так і в апеляційній скарзі не навів змістовних та вагомих доводів щодо вчинення позивачем всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку. Адвокат не довів, що в цій справі можливість вчасного подання позовної заяви, зокрема у місячний термін після ухвалення спірного рішення (15 липня 2025 року), й ознайомлення з його змістом і мотивами, не мало суб`єктивного характеру, тобто не залежало від волевиявлення позивача. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку. 
80. Варто наголосити і на тому, що звернення до ВРП із заявою про виправлення помилки у спірному рішенні не є альтернативним способом оскаржити таке рішення в адміністративному порядку і не може вважатися досудовим порядком врегулюванням спору в розумінні частини четвертої статті 122 КАС України, для звернення до суду з позовом про оскарження рішення ВРП щодо звільнення з публічної служби.
81. Більше того, надання відповіді ВРП листом від 7 січня 2026 року про відмову у внесенні виправлень у Рішення не змінює моменту, коли у позивача виникло право на звернення до суду з позовом, позаяк безпосередньо не стосується прийняття цього Рішення про звільнення.
82. Стосовно доводів представника про те, що спірні правовідносини пов`язані з неналежним обчисленням стажу роботи судді, що безпосередньо впливає на розмір довічного грошового утримання, а відтак має триваючий характер, оскільки наслідки такого порушення виникають і продовжують існувати після прийняття відповідного рішення, Велика Палата вважає за необхідне розмежувати відносини, що виникають у зв`язку з прийняттям індивідуального акта та наслідками його реалізації.
83. Так, 15 липня 2025 року ухвалено рішення ВРП № 1466/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Полтавського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку». Одночасно цим Рішенням визначено загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає йому право на відставку. Подальше призначення органами Пенсійного фонду довічного грошового утримання є наслідком реалізації оскаржуваного Рішення. Такі дії свідчать про застосування індивідуального акта, однак не змінюють моменту його ухвалення як окремого юридичного факту. Саме тому початком перебігу строку звернення до суду є момент, коли особа дізналася або реально отримала можливість дізнатися про прийняття цього Рішення.
84. Водночас Велика Палата вважає за необхідне наголосити на тому, що неможливість оскарження рішення ВРП через пропуск строку звернення до суду за його оскарженням не свідчить про те, що питання обчислення стажу судді для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання є вичерпаним. Оскільки безпосередньо на органи Пенсійного фонду України покладений обов`язок з нарахування і виплати щомісячного довічного грошового утримання, то позивач не позбавлений можливості звернутися у встановленому законом порядку до суду з позовом у випадку, якщо визначений Пенсійним органом відсоток такого грошового утримання не відповідатиме вимогам закону, а дії (рішення) органів Пенсійного фонду України будуть порушувати права позивача.
85. Наведене свідчить, що висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості наведених позивачем у клопотанні про поновлення строку звернення до суду доводів є правильними. Не заслуговують на увагу посилання скаржника й на те, що суд обмежив його право на доступ до суду, оскільки рішення суду першої інстанції про повернення позовної заяви зумовлене не небажанням суду з якихось причин розглядати позовні вимоги ОСОБА_1 , а тим, що позивач порушив установлені законом порядок, умови та строки звернення за захистом порушеного права. У цілому право скаржника на звернення до суду ніким не було обмежене.
86. Окремо Велика Палата звертає увагу представника позивача на те, що незгода з оскаржуваним рішенням ВРП, яку він мотивує, зокрема, недоліками в роботі ВРП та помилкою при обчисленні стажу роботи, та у зв`язку із цим викладає й свої інші доводи, можуть обґрунтовувати підстави позову, однак не впливають на перебіг процесуальних строків для звернення до суду.
87. Покликання адвоката на ненадання судом першої інстанції оцінки усім його доводам щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду є безпідставними. Суд першої інстанції надав повну та належну оцінку доводам в частині поважності причин пропуску строку звернення до суду.
88. Ураховуючи викладене, Велика Палата погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду, оскільки ні скаржником, ні його представником не наведено об`єктивних підстав, які б унеможливили його звернення до суду в межах установленого статтею 122 КАС України строку.
89. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Висновки щодо розподілу судових витрат
90. Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
91. Оскільки Велика Палата не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 243, 266, 311, 312, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатомКіндяком Олександром Ігоровичем, залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 9 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідачка	Н. М. Мартинюк	
Судді	О. О. Банасько	М. В. Мазур	
	О. Л. Булейко	К. М. Пільков	
	М. М. Гімон	С. О. Погрібний	
	О. А. Губська	Н. С. Стефанів	
	Л. Ю. Кишакевич	М. Ю. Тітов	
	В. В. Король	І. В. Ткач	
	О. В. Кривенда