ОКРЕМА ДУМКА
судді Верховного Суду Бакуліної С.В.
08 квітня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/499/24 
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 (головуючий - Ярош А.І., судді - Діброва Г.І., Принцевська Н.М.) та рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2024 (суддя Степанова Л.В.) 
у справі №916/499/24
за позовом Національного університету "Одеська юридична академія"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія",
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Південного офісу Держаудитслужби,
про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 1 710 594,40 грн,
1. Національний університет "Одеська юридична академія" (далі за текстом також - НУ "ОЮА", Університет) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" (далі за текстом також - ТОВ "ООЕК"), в якому просив суд:
- визнати недійсними додаткові угоди від 20.09.2021 №1, від 21.09.2021 №2, від 22.09.2021 №3, від 23.09.2021 №4, від 24.09.2021 №5, від 24.11.2021 №6, від 25.11.2021 №7 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 16.09.2021 №242, укладеного між ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" та Національним університетом "Одеська юридична академія";
- стягнути з ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на користь Національного університету "Одеська юридична академія" грошові кошти у розмірі 1 710 594,40 грн.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що: 
(1) під час ініціювання укладання та безпосереднього укладання оспорюваних додаткових угод відповідач порушив положення пункту 13.2 договору та пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (далі за текстом - Закон про публічні закупівлі) в частині: порядку ініціювання внесення змін до договору; підтвердження коливання ціни на товар на ринку; обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку;
(2) коливання цін має відбуватися після укладання договору (16.09.2021) та, у подальшому, з моменту останньої зміни ціни за одиницю товару, а не з моменту оголошення процедури закупівлі (02.07.2021), як врахував відповідач. Таке коливання цін має підтверджуватися належними та допустимими документами, визначеними вказаними пунктами договору та Закону про публічні закупівлі, тоді як відповідач у підтвердження факту коливання ціни на ринку посилався лише на інформацію, наведену на веб-сайті ДП Оператор ринку, що є недостатнім обґрунтуванням внесення змін до договору. 
(3) відповідач має обґрунтувати та підтвердити належним чином не тільки факт коливання ціни на ринку, а й факт неможливості виконання умов укладеного договору за такого коливання ціни на ринку, проте останній не лише не підтверджує факт неможливості виконання умов укладеного договору за такого коливання ціни на ринку, а навіть не зазначає про це. Не підтвердивши належними та допустимими доказами факт коливання ціни на ринку після укладання договору, відповідач ввів в оману позивача внаслідок чого було укладено оспорювані додаткові угоди.
(4) сумарно оспорюваними додатковими угодами було збільшено ціну за одиницю товару на 94,8%, що суперечить положенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про публічні закупівлі;
(5) внаслідок укладання оспорюваних додаткових угод відповідач виставляв позивачу рахунки за спожиту електричну енергію у більшому розмірі, ніж передбачено первісними умовами договору, а тому надмірно сплачені відповідачем грошові кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
3. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач зазначає, що: 
(1) позивач не довів факт порушення, невизнання або оспорювання його прав, тоді як саме наявність/відсутність факту порушення прав позивача є визначальним для вирішення питання чи потребує таке право взагалі захисту в судовому порядку та чи правильно позивач обрав спосіб захисту такого права. У позові відсутнє будь-яке обґрунтування відносно того, які саме його права були порушені (невизнані або оспорювані) та в чому саме полягає їх порушення, як не доведено й факт того, що порушення відбулось саме з вини відповідача. Позивач обмежився лише викладенням обставин справи щодо укладення договору та внесення до нього змін, а також посиланням на норми матеріального права;
(2) матеріали справи свідчать про недобросовісність поведінки позивача та порушення ним заборони суперечливої поведінки. Позивач самостійно підписав оспорювані додаткові угоди (без заперечень), про що свідчить також формулювання, наведене у кожній із укладених додаткових угод "сторони домовились змінити ціну", сплатив за ними поставлений товар без зауважень, про що свідчать підписані акти прийняття-передавання товарної продукції, однак у подальшому зі спливом певного проміжку часу (через три роки), зайняв протилежну позицію та став заперечувати дійсність додаткових угод, подавши позов, що є предметом розгляду у цій справі;
(3) укладення оспорюваних додаткових угод здійснювалось відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про публічні закупівлі та було обумовлене коливанням цін на ринку електроенергії, так як за вказаною нормою підвищення цін на електроенергію може здійснюватися пропорційно збільшенню ціни на ринку так часто, як це потрібно, але не більше ніж до 10% щоразу. Сукупність таких змін (додаткових угод) може перевищувати 10% від ціни за одиницю товару, визначену сторонами на момент укладення договору про закупівлю або останньої додаткової угоди; 
(4) умовами комерційної пропозиції та договором встановлено два альтернативних варіанта її зміни: за згодою сторін або у порядку, визначеному законодавством, зокрема за ініціативою постачальника з попередженням за 20 днів (пункт 13.4 договору);
(5) коливання ціни хоча й відбулось до укладення договору але у період після подання тендерної документації, період до моменту укладання договору а також частину періоду дії договору, проте зміни до договору відбулись після його укладення на передбачених законодавством і умовами договору підставах. Обов`язок підтвердження зміни ціни при укладанні додаткової угоди на її збільшення на 10% саме з дати підписання договору чинним законодавством, в тому числі положеннями частини п`ятої статті 41 Закону про публічні закупівлі, не передбачено;
(6) відповідно до підпункту 2 пункту 13.2 договору наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується довідками відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару на ринку, або інформацією з веб-сайту ДП "Оператор ринку" (згідно з частинами шостою, дев`ятою статті 67 Закону України "Про ринок електричної енергії" з урахуванням листа Мінекономрозвитку України від 14.08.2019 №3304-04/33869-06 "Щодо зміни ціни у договорах постачання електричної енергії").
4. Господарський суд Одеської області рішенням від 28.11.2024 у справі №916/499/24, яке Південно-західний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 03.02.2026, позов задовольнив у повному обсязі. Визнав недійсними додаткові угоди від 20.09.2021 №1, від 21.09.2021 №2, від 22.09.2021 №3, від 23.09.2021 №4, від 24.09.2021 №5, від 24.11.2021 №6, від 25.11.2021 №7 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 16.09.2021 №242, укладеного між ТОВ "ООЕК" та НУ "ОЮА". Стягнув з ТОВ "ООЕК" на користь НУ "ОЮА" 1 710 594,40 грн боргу, 46 854,93 грн судового збору.
5. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що:
(1) за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.04.2024 по справі №922/2321/22, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про публічні закупівлі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, з огляду на що оспорювані додаткові угоди суперечать нормам Цивільного кодексу (далі - ЦК) та Закону про публічні закупівлі, а тому підлягають визнанню недійсними;
(2) за договором про постачання електричної енергії споживачу відповідач поставив 1 664 530 кВт*год електричної енергії за ціною 1,987143518 грн з ПДВ, проте позивач за вказаний обсяг спожитої електричної енергії сплатив відповідачу 3,87167756472972 грн з ПДВ, у зв`язку з чим грошові кошти в сумі 1 710 594,40 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути позивачу, що відповідає приписам статей 216,1212 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК).
6. ТОВ "ООЕК" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2024 у справі №916/499/24 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Національного університету "Одеська юридична академія" відмовити у повному обсязі.
7. Підставою касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій у цій справі скаржник вважає наявність випадків, передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом також - ГПК), зазначаючи, що:
(1) суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах:
- від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 06.07.2022 у справі №910/1702/17, від 30.08.2022 у справі №920/758/21, від 20.12.2022 у справі №910/6310/21, від 08.03.2023 у справі №909/810/21, від 19.09.2023 у справі №910/19668/21, від 20.11.2019 у справі №752/900/15-ц, від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, від 20.12.2022 у справі №910/6310/21, від 21.01.2025 у справі №916/4982/23, щодо застосування статей 3, 11, 13, 15, 16 ЦК;
- від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 11.08.2021 у справі №909/436/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20, від 25.05.2021 у справі №461/9578/15-ц, від 16.02.2022 у справі №914/1954/20, від 25.01.2023 у справі №760/34680/19, від 29.03.2023 у справі №910/14105/21, від 06.04.2023 у справі №916/3417/21, щодо врахування принципу добросовісності;
- від 13.04.2024 у справі №910/9880/23, щодо застосування статті 1212 ЦК;
- від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, щодо застосування статті 216 ЦК;
(2) відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статей 3, 11, 13, 15, 16, 203, 215, 217, 638 ЦК; статті 180 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК).
8. Доводи скаржника зводяться до того, що:
(1) суди попередніх інстанцій не надали жодної оцінки доводам відповідача, який стверджував, зокрема, у відзиві на позовну заяву, що позивач не довів факт порушення його права, за захистом якого він звернувся з цим позовом до суду, саме відповідачем, тобто про відсутність у позивача на момент звернення до суду такого порушеного права, не спростували/погодилися з такими доводами. 
Без встановлення факту порушення права позивача саме відповідачем, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, безпідставно задовольнив позов, чим допустив порушення прав та інтересів відповідача;
(2) суди попередніх інстанцій проігнорували доводи відповідача відносно недобросовісності позивача та порушення ним доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), а саме стосовно того, що позивач самостійно підписав оспорювані додаткові угоди (без заперечень), отримав за ними товар, не висував до відповідача претензій, тобто вчиняв дії, направленні на визнання зобов`язання, проте в подальшому зі спливом значного проміжку часу зайняв протилежну позицію та став заперечувати дійсність цих додаткових угод, подавши позов, що є предметом розгляду у цій справі. 
Укладаючи оспорювані додаткові угоди, відповідач покладався на добросовісність дій позивача, який міг відмовитись від їх укладення та отримувати електроенергію по первісній ціні без будь-яких санкцій з боку постачальника та негативних для себе наслідків, а отже позивач не повинен мати вигоду від вчинення власних помилкових дій, виправити які він намагається за рахунок відповідача, що є неприпустимим та свідчить про грубе порушення принципів свободи договору та добросовісності.
Якщо укладення оспорюваних додаткових угод, які були укладені за згодою сторін та за відсутності факту протиправності дій відповідача, суперечило інтересам позивача, захист прав останнього має здійснюватися шляхом подання позову про визнання протиправними дій представників позивача, які підписали такі угоди, та стягнення з них збитків, завданих підписанням цих угод.
Задоволення судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вимог позивача за наявності ознак суперечливої поведінки та недобросовісності останнього призвело до порушення прав та законних інтересів відповідача.
Якщо позивач як сторона договору мав всі підстави не укладати оспорювані додаткові угоди але уклав їх, повністю виконав зобов`язання, а потім ставить питання про визнання їх недійсним та стягнення сплачених за ними коштів з другої сторони договору, то позивач зі свого боку веде недобросовісну та нечесну ділову практику, що є зловживанням своїми правами на шкоду іншій стороні договору, так як позивач не може не усвідомлювати, що така поведінка спрямована виключно на нанесення збитків контрагенту за договором;
(3) оскаржувані додаткові угоди, які містять інші умови, щодо зміни яких сторони дійшли згоди, позивач оскаржує лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, проте просить визнати їх недійсними в цілому, що й зробив суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, задовольнивши позовні вимоги в цій частині у повному обсязі, що свідчить про порушення норм статті 217 ЦК.
Висновки суду апеляційні інстанції відносно того, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому, є необґрунтованими, так як оспорювані додаткові угоди не є самостійними правочинами, оскільки ними лише вносились зміни до укладеного договору, пунктом 5.1 якого, а також комерційною пропозицією, яка є додатком №2 до договору, сторони встановили ціну договору. Відтак, у випадку визнання недійсними оспорюваних додаткових угод лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, буде діяти ціна, узгоджена сторонами в договорі, інших підстав для визнання оспорюваних додаткових угод недійними в цілому позивач не довів;
(4) відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 1 710 594,40 грн, адже визнання недійними оспорюваних додаткових угод не свідчить про відсутність між сторонами договірних відносин, тоді як договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК;
(5) положення частини першої статті 216 ЦК передбачають двосторонню реституцію, тоді як суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, застосував до спірних у цій справі правовідносин односторонню реституцію, що нормами цієї статті не передбачено;
(6) в порушення приписів частини першої статті 86, частини п`ятої статті 236 ГПК, суди попередніх інстанцій не надали оцінки тим обставинам, що додаткова угода №1 була укладена сторонами із дотриманням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про публічні закупівлі.
9. НУ "ОЮА" подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, оскаржувані рішення судів - без змін.
10. Доводи позивача зводяться до того, що:
(1) зміст договору та оспорюваних додаткових угод безпосередньо стосуються позивача як сторони зазначеного правочину та оскаржуваних додаткових угод, положення яких в силу статті 629 ЦК є обов`язковими для сторін, у тому числі для позивача та безпосередньо призводять до порушення його прав.
Встановлений Держаудитслужбою за результатами планової ревізії окремих питань фінансово господарської діяльності НУ "ОЮА" факт порушення вимог Закону про публічні закупівлі також свідчить про порушення прав та інтересів позивача внаслідок укладення оспорюваних у цій справі додаткових угод.
Додатковим підтвердженням порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача виступає той факт, що ініціатором укладання оспорюваних додаткових угод де був саме скаржник, який зобов`язаний підтвердити наявність підстав для укладання додаткових угод, предметом яких є збільшення ціни на електричну енергію, передбачену умовами договору. Неналежне виконання відповідачем цього обов`язку призвело до порушення прав та інтересів позивача;
(2) вимога добросовісно користуватися наданими правами, не допускати зловживання правами та використовувати їх на шкоду іншим особам поширюється на всіх, у тому числі на відповідача, з ініціативи якого відбувалось укладення оспорюваних додаткових угод.
Під час ініціювання укладення цих додаткових угод, за якими ціну за 1 кВт*год електричної енергії поступово збільшилась з 1,987143518 грн з ПДВ до 3,87167756472972 з ПДВ (або на 94,8%), відповідач не надав підтвердження коливання ціни на електричну енергію, що вказує на те, що саме його поведінка є недобросовісною у спірних правовідносинах. 
Право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів гарантовано Конституцією України та положеннями чинного законодавства, відповідно, не може визнаватись недобросовісною поведінкою, зокрема з огляду на те, що порушення чинного законодавства під час укладання оспорюваних додаткових угод було виявлено Держаудитслужбою під час проведення планової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності НУ "ОЮА".
Підписання позивачем вказаних додаткових угод до договору, відсутність відмови або заперечень щодо їх підписання не позбавляє останнього права порушувати питання про їх недійсність;
(3) оскаржувані додаткові угоди фактично стосувались лише зміни ціни, а тому визнання їх недійними у повному обсязі є обґрунтованим, тоді як скаржник не зазначає, про які інші умови додаткових угод до договору, щодо зміни яких сторони дійшли згоди, йдеться у касаційній скарзі;
(4) грошові кошти в сумі 1 710 594,40 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем (визнання недійсними додаткових угод свідчить про недійсність умови про збільшення ціни, відповідно, про те, що такі кошти не були набуті на підставі договору), а тому відповідач зобов`язаний їх повернути позивачу, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК;
(5) оскільки протиправна зміна в бік збільшення ціни електричної енергії фактично призвела до того, що відповідач отримав плату, не передбачену умовами договору, а визначена в договорі ціна за електричну енергію не є предметом спору у цій справі, відсутні підстави для застосування двосторонньої реституції, так як порушеними є лише права та інтереси позивача, тоді як права та інтереси відповідача порушень не зазнали;
(6) відповідач допустив порушення вимог чинного законодавства під час укладання усіх оскаржуваних додаткових угод до договору, в тому числі й додаткової угоди №1, на час укладення якої коливання ціни на ринку з 16.09.2021 (дата укладання договору) до 20.09.2021 (дата укладання додаткової угоди №1) не було. 
11. Верховний Суд постановою від 08.04.2026 касаційну скаргу ТОВ "ООЕК" залишив без задоволення.
Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 та рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2024 у справі №916/499/24 залишив без змін.
12. Ухвалюючи вказану постанову, Верховний Суд виходив, зокрема, з того, що:
(1) в обґрунтування позову позивач вказав про порушення його прав оспорюваними угодами, адже в результаті їх укладення було збільшено ціну за одиницю товару на 94,8%, що суперечить положенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про публічні закупівлі, внаслідок чого відповідач виставляв позивачу рахунки за спожиту електричну енергію у більшому розмірі, ніж передбачено первісними умовами договору.
Тобто укладення спірних додаткових угод мало наслідком понесення позивачем витрат, які не мали бути понесені Університетом у випадку оплати електричної енергії за ціною, яка була визначена під час укладення договору;
(2) звернення сторони договору з вимогами про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності шляхом повернення (стягнення) коштів (що є похідною вимогою) є належним способом захисту, який передбачений законом та відповідає характеру спірних правовідносин, а також спрямований на реальне відновлення права/законного інтересу, у разі встановлення судом обставин його порушення.
Висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування, зокрема, статей 15, 16, 203, 215 ЦК узгоджуються з усталеними та послідовними підходами Верховного Суду у цій категорії спорів;
(3) підписуючи спірні додаткові угоди, позивач сприймав надані відповідачем докази для зміни ціни у договорі як достатню підставу для збільшення ціни товару у відповідності до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про публічні закупівлі та пункту 13.2 договору.
Водночас, позов подано з метою усунення порушень, які були виявлені Держаудитслужбою.
У зв`язку з наведеним, відсутні підстави вважати, що поведінка позивача, яка полягає у підписанні оспорюваних додаткових угод, а в подальшому запереченні їх дійсності, є недобросовісною та суперечливою.
Таким чином доводи скаржника у цій частині є необґрунтованими, скаржник не довів наявності суперечливої поведінки позивача при укладанні додаткових угод, оскільки до моменту вказівки Держаудитслужбою про невідповідність додаткових угод чинному законодавству, позивач вважав правомірним їх укладення;
(4) господарські суди дійшли правильного висновку щодо наявності підстав для визнання оспорюваних додаткових угод до договору недійсними, оскільки ними передбачено підвищення цін на 1 кВт*год електричної енергії з перевищенням максимального ліміту у 10%, а також за відсутності належного документального обґрунтування, що не відповідає вимогам, встановленим законом;
(5) Верховний Суд вже викладав висновок щодо обставин, на які посилається скаржник, а саме стосовно визнання повністю недійсними додаткових угод, які містять інші умови, щодо зміни яких сторони дійшли згоди, при тому, що позивач оскаржує їх лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, проте просить визнати їх недійними в цілому, і рішення судів в цій частині не суперечать йому, а тому відсутні підстави для додаткового формування відповідного висновку;
(6) з огляду на те, що спірні додаткові угоди №№1-7 є недійсними та не породжують правових наслідків у частині зміни ціни за одиницю товару, господарські суди дійшли правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з постачальника грошових коштів (різниці між ціною, встановленою основним договором, та фактично сплаченими коштами за ціною, передбаченою додатковими угодами) на підставі норм статей 216, 1212 ЦК (правозастосування яких узгоджується із сталою та послідовною практикою Верховного Суду у цій категорії спорів та не спростовано скаржником).
13. Не погоджуюсь з такими висновками Верховного Суду з огляду на таке.
14. Предметом спору в цій справі є наявність/відсутність підстав для визнання саме за позовними вимогами НУ "ОЮА" недійсними додаткових угод до договору про закупівлю електричної енергії та стягнення з відповідача на користь саме позивача коштів, що становлять різницю між сумою, що фактично перерахована відповідачу, та сумою, що підлягала сплаті за електроенергію за ціною договору.
15. У аспекті предмета спору за заявленими позивачем вимогами, висновків судів попередніх інстанцій та доводів касаційної скарги в межах визначених скаржником підстав касаційного оскарження, вважаю, що під час касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій першочергово підлягало з`ясуванню питання повноти встановлення/дослідження судами попередніх інстанцій наявності/відсутності підстав для визнання в судовому порядку недійними оспорюваних додаткових угод, зокрема, встановлення/дослідження САМЕ судами попередніх інстанцій того, чи було право (інтерес) позивача, за захистом якого останній звернувся з цим позовом до суду, порушене оспорюваними ним додатковими угодами та/або відповідачем.
16. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
17. Частина перша статті 15 ЦК передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
18. Згідно із положеннями частин першої та другої статті 16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
19. За змістом частини другої статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
20. Згідно з частиною першою статті 5 ГПК здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
21. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити.
Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, на неврахування якого у межах визначеної підстави касаційного оскарження посилається скаржник.
22. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
23. Особа, яка звертається до суду з позовом, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК право на судовий захист, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
24. Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, на неврахування яких скаржник посилається у межах визначеної ним підстави касаційного оскарження та на які вказував за змістом відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги.
25. Положення частини другої статті 16 ЦК та статті 20 ГК, який був чинний на момент звернення з цим позовом до суду, передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
26. ЦК визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
27. Згідно зі статтею 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
28. Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин першої - третьої, п`ятої, шостої статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
29. За висновком Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17, на неврахування якого у межах визначеної підстави касаційного оскарження також посилається скаржник та на який вказував за змістом відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, на які за текстом касаційної скарги також посилається скаржник та на які також вказував за змістом відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги).
30. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 
пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 
наявність підстав для оспорення правочину; 
встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту підтверджується сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, на частину з яких в аспекті визначеної підстави касаційного оскарження посилається скаржник та на які вказував за змістом відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги.
31. У постанові від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, на яку скаржник посилається за текстом касаційної скарги та на яку вказував за змістом відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
32. Вищенаведене свідчить, що при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, суд повинен вирішити питання про спростування презумпції правомірності правочину та має встановити не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.
33. При цьому вважаю, що встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, суд першочергово  має з`ясувати чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає таке порушення.
34. Проте у цій справі, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, зокрема, в частині визнання недійсними оспорюваних додаткових угод як таких, що укладені з порушенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про закупівлі, суди попередніх інстанцій не встановили, чи було право (інтерес) позивача, за захистом якого останній звернувся з цим позовом до суду, порушене оспорюваними ним додатковими угодами та/або відповідачем, яке саме право (інтерес) позивача порушене та в чому саме полягає таке порушення, хоча відповідач як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, наголошував, що позивач не довів факт порушення, невизнання або оспорювання його прав, тоді як саме наявність/відсутність факту порушення прав позивача є визначальним для вирішення питання, чи потребує таке право взагалі захисту в судовому порядку та чи правильно позивач обрав спосіб захисту такого права. 
35. У світлі наведеного поза увагою судів попередніх інстанцій також залишились доводи відповідача стосовно того, що у позові відсутнє будь-яке обґрунтування відносно того, які саме права позивача були порушені (невизнані або оспорювані) та в чому саме полягає їх порушення, як не доведено й факт того, що порушення відбулось саме з вини відповідача. Позивач обмежився лише викладенням обставин справи щодо укладення договору та внесення до нього змін, а також посиланням на норми матеріального права.
36. Тобто, повністю проігнорувавши доводи відповідача, суди попередніх інстанцій вдались до з`ясування наявності/відсутності підстав для визнання недійсними оспорюваних додаткових угод без встановлення того, чи було право (інтерес) позивача, за захистом якого останній звернувся з цим позовом до суду, порушене оспорюваними додатковими угодами та/або відповідачем, тоді як за усталеною практикою Верховного Суду, на яку в тому числі в судах попередніх інстанцій покликався відповідач, у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача, що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства (постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).
37. Переглянувши оскаржувані рішення судів по суті спору із залишенням їх без змін, Верховний Суд наведеного не врахував, зокрема залишив поза увагою, що:
- суд першої інстанції в порушення пункту 5 частини четвертої статті 238 ГПК у мотивувальній частині свого рішення не навів мотивованої оцінки аргументів відповідача в цій частині, а саме щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на недоведення позивачем порушення його права, за захистом якого останній звернувся з цим позовом до суду;
- суд апеляційної інстанції, здійснюючи перегляд рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку із залишенням його без змін за результатами такого перегляду, не усунув відповідні недоліки рішення суду першої інстанції, зокрема його мотивувальної частини, в порушення пункту 3 частини першої статті 282 ГПК у мотивувальній частині своєї постанови також не навів мотивів відхилення аргументів відповідача (скаржника) в цій частині, викладених в апеляційній скарзі.
38. Крім цього Суд не врахував, що суди попередніх інстанцій:
(1) задовольняючи вимоги про визнання недійсними оспорюваних додаткових угод без встановлення, чи було право (інтерес) позивача, за захистом якого останній звернувся з цим позовом до суду, порушене цими додатковими угодами та/або відповідачем, також не надали жодної правової оцінки доводам відповідача (апелянта) в частині недобросовісної поведінки позивача та порушення ним доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), а саме стосовно того, що позивач, діючи на власний розсуд у свободі договору, підписав оспорювані додаткові угоди (без заперечень), отримав за ними товар, не висував до відповідача претензій, тобто вчиняв дії, направлені на визнання зобов`язання, проте в подальшому зі спливом значного проміжку часу зайняв протилежну позицію та став заперечувати дійсність цих додаткових, подавши позов, що є предметом розгляду у цій справі;
(2) залишили поза увагою посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 21.01.2025 у справі №916/4982/23, спір у якій виник у подібних до цієї справи №916/499/24 правовідносинах, в якій Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову з передачею справи на новий розгляд, зазначивши, що:
- хоча відповідач стверджував, що у позивача відсутнє порушене право, за захистом якого він звернувся у межах справи №916/4982/23, суди не надали оцінку вказаним доводам та не спростували/погодилися із наведеними, зокрема, у відзиві на позовну заяву твердженнями;
- подібним чином під час нового розгляду судами необхідно надати оцінку аргументам відповідача щодо принципу добросовісності та заборони суперечливої поведінки. 
39. Наведе, на мою думку, свідчить про передчасність висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних додаткових угод та стягнення з відповідача на користь позивача коштів, що становлять різницю між сумою, що фактично перерахована відповідачу, та сумою, що підлягала сплаті за електроенергію за ціною договору, тоді як Верховний Суд, фактично самостійно усунувши відповідні недоліки судів попередніх інстанцій, вважав за можливе переглянути ухвалені ними рішення по суті спору.
40. За змістом постанови у цій справі Верховний Суд зазначив, що:
(1) в обґрунтування позову позивач вказав про порушення його прав оспорюваними угодами, адже в результаті їх укладення було збільшено ціну за одиницю товару на 94,8%, що суперечить положенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про публічні закупівлі, внаслідок чого відповідач виставляв позивачу рахунки за спожиту електричну енергію у більшому розмірі, ніж передбачено первісними умовами договору.
Тобто укладення спірних додаткових угод мало наслідком понесення позивачем витрат, які не мали бути понесені Університетом у випадку оплати електричної енергії за ціною, яка була визначена під час укладення договору;
(2) підписуючи спірні додаткові угоди, позивач сприймав надані відповідачем докази для зміни ціни у договорі як достатню підставу для збільшення ціни товару у відповідності до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону про публічні закупівлі та пункту 13.2 договору.
Водночас, позов подано з метою усунення порушень, які були виявлені Держаудитслужбою.
У зв`язку з наведеним, відсутні підстави вважати, що поведінка позивача, яка полягає у підписанні оспорюваних додаткових угод, а в подальшому запереченні їх дійсності, є недобросовісною та суперечливою, 
тоді як дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів є обов`язком саме судів попередніх інстанцій, а не Верховного Суду, який не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, та повноваження якого обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги
41. У контексті наведеного наголошую, що всебічність та повнота розгляду справи передбачає з`ясування саме судами попередніх інстанцій всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування саме судами попередніх інстанції запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
42. Частиною п`ятою статті 236 ГПК передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
43. Згідно із частиною четвертою статті 238 ГПК в мотивувальній частині рішення суду зазначається серед іншого, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
44. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 282 ГПК у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції мають бути зазначені мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
45. Тоді як у цій справі в порушення наведених вище норм законодавства саме суди попередніх інстанцій:
(1) не встановили, чи було право (інтерес) позивача, за захистом якого останній звернувся з цим позовом до суду, порушене оспорюваними ним додатковими угодами та/або відповідачем, яке саме право (інтерес) позивача порушене та в чому саме полягає таке порушення, 
(2) не надали належної правової оцінки фактичним обставинам справи, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги та крізь призму яких суд повинен здійснювати оцінку предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права (інтересу) позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, 
(3) не надали належної правової оцінки доводам відповідача, який з посиланням на відповідні правові висновки Верховного Суду послідовно стверджував про недоведення позивачем порушення його права відповідачем, відповідно, про відсутність підстав для задоволення заявлених до відповідача вимог про визнання недійсними оспорюваних додаткових угод та стягнення коштів.
46. Вказане, на мою думку, унеможливлювало подальше встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї справи, а відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджала прийняттю законного рішення у цій справі.
47. За наведеного, вважаю, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду необхідно було скасувати з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Окрема думка складена відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С. Бакуліна