ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 530/1428/21
провадження № 61-13443св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - Фермерське господарство «Комишанське Плюс», 
відповідач - ОСОБА_1 , 
треті особи: приватний нотаріус Зінківського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко Вячеслав Васильовича, Зіньківська міська рада Полтавської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бурат-Агро»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Комишанське Плюс» на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 20 лютого 2025 року в складі судді Максименко Л. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року в складі колегії суддів: Чумак О. Ю., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2021 року Фермерське господарство «Комишанське Плюс» (далі - ФГ «Комишанське Плюс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання додаткового строку на прийняття спадщини, встановлення нікчемності заповіту, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 січня 2017 року ОСОБА_2 , який проживав у с. Проценки Зіньківської ОТГ, склав заповіт, за яким заповів ФГ «Комишанське Плюс» належну йому на праві приватної власності земельну ділянку, площею 2,82 га, кадастровий номер 5321385000:00:007:0148, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Зіньківського району Полтавської області. 
Про існування заповіту ФГ «Комишанське Плюс» стало відомо лише 01 травня 2021 року, оскільки після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 уповноважена особа на вчинення нотаріальних дій не повідомила про його наявність.
22 травня 2021 року представник ФГ «Комишанське Плюс» звернувся до приватного нотаріуса Глушенка В. В. із заявою про видачу йому, як спадкоємцю за заповітом після смерті ОСОБА_2 , свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку. Проте постановою від 22 травня 2021 року приватний нотаріус відмовив фермерському господарству у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що 06 лютого 2017 року спадкодавець ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений Проценківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області за реєстрованим № 24, за яким все своє майно заповів своєму брату ОСОБА_1 
31 січня 2020 року на підставі заповіту, посвідченого Проценківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області 06 лютого 2017 року за № 24, ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку, площею 2,82 га, кадастровий номер 5321385000:00:007:0148, та передав її в оренду ТОВ «Бурат Агро». 
Посилаючись на те, що посадові особи Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області не мали повноважень вчиняти нотаріальні дії, ФГ «Комишанське плюс» просило суд:
визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили;
встановити нікчемність заповіту ОСОБА_2 , посвідченого 06 лютого 2017 року Проценківською сільською радою Зінькіського району Полтавської області, зареєстрованого в реєстрі № 24;
визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 січня 2020 року, видане ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 2,82 га, кадастровий номер 5321385000:00:007:0148, недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 20 лютого 2025 року ФГ «Комишанське плюс» залишено без задоволення. 
Суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам ЦК України щодо форми та порядку посвідчення, а тому відсутні підстави для його кваліфікації як нікчемного, відповідно, відсутні підстави для застосування наслідків нікчемного правочину.
Додатковим рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 березня 2025 року частково задоволено заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Троцького Б. А. про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з ФГ «Комишанське плюс» на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, грошові кошти у розмірі 14 000,00 грн.
Стягуючи в порядку ухвалення додаткового рішення судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що заявник належними та допустимими доказами довела наявність підстав для відшкодування йому таких витрат, визначена судом сума витрат на професійну правничу допомогу є співмірною та розумною, виходячи з обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ФГ «Комишанське плюс», рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 20 лютого 2025 року залишено без змін. Додаткове рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 березня 2025 року змінено, зменшено розмір стягнутих з ФГ «Комишанське плюс» на користь ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних із наданням останньому професійної правничої допомоги, з 14 000,00 грн до 7 000,00 грн.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законними та обґрунтованими і не вбачав підстав для його скасування.
Враховуючи, що вартість наданих послуг адвокатом Троцьким Б.А. у заявленому заявником розмірі 18 200,00 грн та визначеному судом першої інстанції 14 000,00 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт), суд зменшив її до 7 000,00 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
28 жовтня 2025 року представник ФГ «Комишанське Плюс» - Мальченко Д. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, касаційна скарга містить посилання на порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1,4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Заявник зазначає, що Зіньківська міська рада, як правонаступник Проценківської сільської ради, не надала жодних доказів, які б підтверджували, що сільський голова Литвиненко В. І. уповноважений посвідчувати заповіти.
Суди не надали оцінку щодо посвідчення заповіту неуповноваженою особою, тобто посадовою особою, яка відповідно до статей 1251-1252 ЦК України не уповноважена посвідчувати заповіти, що, у свою чергу, є наслідком нікчемності правочину (частина перша статті 1257 ЦК України).
Крім того, суди не вирішили позовну вимогу про надання додаткового строку для прийняття спадщини, не досліджували підстави для його поновлення чи відмови у наданні такого строку. Матеріали справи також не містять даних про скасування заповіту від 17 січня 2017 року, складеного від імені ОСОБА_2 на користь ФГ «Комишанське плюс».
Також суди не врахували, що в матеріалах справи відсутні докази того, чи пов`язані судові витрати з розглядом саме цієї справи, сам договір щодо надання правничої допомоги встановлює, що весь обсяг наданих послуг становить 7 000,00 грн, викликає сумнів відповідність наданих документів понесеним витратам.
Доводи інших учасників справи
02 січня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Троцький Б. А. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Гадяцького районного суду Полтавської області цивільну справу № 530/1428/21 за позовом Фермерського господарства «Комишанське Плюс» до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Зінківського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко Вячеслав Васильовича, Зіньківська міська рада, ТОВ «Бурат-Агро» про надання додаткового строку на прийняття спадщини, встановлення нікчемності заповіту, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Матеріали справи № 530/1428/21 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що 17 січня 2017 року ОСОБА_2 на випадок своєї смерті склав заповіт, за яким належну йому на праві власності земельну ділянку площею 2,82 га, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Зіньківського району, Полтавської області, заповів ФГ «Комишанське Плюс».
Крім того, 06 лютого 2017 року ОСОБА_2 на випадок своєї смерті склав інший заповіт, згідно з яким належні йому земельні ділянки площею 2,82 га, кадастровий номер 5321385000:00:007:0148, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,82 га, кадастровий номер: 5321385000:00:007:0149, 1/2, що знаходяться на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, заповів своєму братові ОСОБА_1 . Вказаний заповіт посвідчений сільським головою Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області Литвиненком В. І., зареєстрований у реєстрі за № 24. На день смерті заповідача цей заповіт не змінений і не скасований, про що зроблена відповідна відмітка на заповіті секретарем Проценківської сільської ради.
Рішенням виконавчого комітету Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 24 листопада 2015 року № 48 на період відсутності секретаря сільської ради Івашової Л. О. обов`язки по вчиненню нотаріальних дій покладено на сільського голову Литвиненка В. І .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 
17 вересня 2019 року рішенням 45 сесії 7 скликання Зіньківської міської ради територіальна громада міста Зіньків, сіл Гусаки, Дубівка, Пилипівка, Сиверинівка, Хмарівка Зінківської міської ради Зіньківського району Полтавської області з територіальною громадою сіл Проценки, Довжик, Дуб`яги, Стара Михайлівка, Ступки Проценківської сільської ради Зінківського району Полтавської області у Зінківську міську об`єднано з адміністративним центром в місті Зіньків.
31 січня 2020 року приватний нотаріус Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 .
Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається, зокрема з земельної ділянки площею 2,8177 га, кадастровий номер 5321385000:00:007:0148, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.
Постановою приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу Глушенка В. В. від 22 травня 2021 року ФГ «Комишанське Плюс» у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,82 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 липня 2003 року серії ПЛ 003523. 
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див.: постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Натомість, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див.: пункти 53, 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).
У справі, яка переглядається, судом установлено, що за життя ОСОБА_2 склав два заповіти, у тому числі оспорений від 06 лютого 2017 року, посвідчений головою Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області Литвиненком В. І., зареєстрований у реєстрі за № 24, відповідно до якого заповів своє майно, у тому числі спірну земельну ділянку, площею 2,82 га, кадастровий номер 5321385000:00:007:0148, своєму братові ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався, зокрема на те, що заповіт, складений в інтересах ОСОБА_1 06 лютого 2017 року, посвідчений за підписом сільського голови Литвиненко В. І., є нікчемним, оскільки посадові особи Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області не мали повноважень вчиняти нотаріальні дії, Зіньківська міська рада, як правонаступник Проценківської сільської ради, не надала доказів, які б підтверджували, що сільський голова Литвиненко В. І. уповноважений посвідчувати заповіти, у зв`язку з чим просив у судовому порядку встановити нікчемність цього заповіту та, як наслідок, визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 січня 2020 року, видане ОСОБА_1 , недійсним, а також визначити фермерському господарству додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам ЦК України щодо форми та порядку посвідчення, а тому відсутні підстави для його кваліфікації як нікчемного, відповідно, відсутні підстави для застосування наслідків нікчемного правочину.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів та вважає, що доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують., з огляду на таке.
Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту.
За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.
Такий правовий висновок містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23).
Законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача».
Під час розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій установили, що рішенням виконавчого комітету Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 24 листопада 2015 року № 48 на період відсутності секретаря сільської ради Івашової Л. О. обов`язки щодоо вчинення нотаріальних дій покладено на сільського голову Литвиненка В. І .
Встановивши, що оспорюваний заповіт складений у письмовій формі, підписаний власноручно заповідачем, посвідчений відповідальною посадовою особою органу місцевого самоврядування - головою сільської ради, який уповноважений на вчинення нотаріальних дій, обґрунтованим є висновок судів про те, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам ЦК України щодо форми та порядку посвідчення.
Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами відповідних доказів, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження судами із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Аргументи касаційної скарги про те, що матеріали справи не містять даних про скасування заповіту від 17 січня 2017 року, складеного від імені ОСОБА_2 на користь ФГ «Комишанське плюс», колегія суддів відхиляє.
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 369/3186/17, провадження № 61-42486св18, зазначено, що «при складенні заповідачем декількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно.
Аналіз частини другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають у тому, що: по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту; по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.».
У справі, яка переглядається, суди встановили, що оспорюваний заповіт від 17 січня 2017 року стосувався спірної земельної ділянки, площею 2,82 га, кадастровий номер 5321385000:00:007:0148. Водночас другий заповіт від 06 лютого 2017 року, окрім указаної спірної земельної ділянки, також стосувався 1/2 частини земельної ділянки, площею 2,82 га, кадастровий номер 5321385000:00:007:0149.
Отже суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що визначення спадкоємця на право на земельну ділянку, площею 2,82 га, кадастровий номер 5321385000:00:007:0148, має відбуватися за заповітом від 06 лютого 2017 року за реєстровим № 24. 
З урахуванням наведеного, правильним є також висновок судів про те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 січня 2020 року видане ОСОБА_1 із дотриманням вимог чинного законодавства, не порушує прав позивача, так як заповіт, складений 17 січня 2017 року на його ім`я, був скасований спадкодавцем наступним заповітом від 06 лютого 2017 року, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.
Щодо вимоги ФГ «Комишанське плюс» про поновлення строку для прийняття спадщини, то з урахуванням обставин справи останнє не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , а тому такі вимоги є безпідставними. 
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Крім того, апеляційний суд, ураховуючи надані заявником документи на підтвердження витрат на оплату послуг адвоката та з огляду на те, що вартість наданих послуг адвокатом Троцьким Б. А. у заявленому заявником розмірі 18 200,00 грн та визначеному судом першої інстанції 14 000,00 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт), зменшив її до 7 000,00 грн.
Колегія суддів вважає такі висновки апеляційного суду правильними, доводи скарги цих висновків не спростовують.
Інші аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судами надана належна оцінка, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі доводи, які не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/1 б-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фермерського господарства «Комишанське Плюс» залишити без задоволення.
Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області в складі судді Максименко Л. В. від 20 лютого 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун