Справа № 344/13672/24
Провадження № 2/344/300/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:
головуючого - судді Мелещенко Л.В. 
за участю секретаря судового засідання – Дутки Р.-І.Я. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку,-
В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача 1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що є власницею 15/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно позивач успадкувала 27.02.2024 року.
Вказане майно належало спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі Договору дарування, посвідченого Федюк В.В., державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 13.05.1993 за реєстровим номером 2Д-134, згідно якого ОСОБА_5 подарував а ОСОБА_4 прийняла у дар 15/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських будівельних споруд.
Дана частина житлового будинку, яка належить позивачу, розташована на другому поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , має окремий вхід і є абсолютно автономним житловим приміщенням.
Перший поверх половини житлового будинку належить ОСОБА_3 в розмірі 14/100 частки та ОСОБА_2 в розмірі 14/100 часток житлового будинку, який розміщений на земельній ділянці площею 0,0286 га, кадастровий номер 2610100000:08:003:0648.
Друга частина житлового будинку належить ОСОБА_6 , 35/100. та ОСОБА_7 в розмірі 22/100 частини, який розміщений на іншій земельній ділянці площею 0,0387 га, кадастровий номер 2610100000:08:003:0390. 
Про те, що земельна ділянка приватизована, позивач дізналася після прийняття спадщини на частину житлового будинку, після смерті своєї матері у 2024 році.
Позивачем було встановлено, що під час розроблення технічної документації із землеустрою у 2017 році, на земельну ділянку площею 0,0286 га, якій в подальшому було присвоєно кадастровий номер 2610100000:08:003:0648, відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було введено в оману проєктанта Комунальне виробниче підприємство «Архітектурно-планувальне бюро -ІФ», а в подальшому і Івано-Франківську міську раду, яка рішенням № 187-13 від 20.06.2017 затвердила технічну документацію із землеустрою та передала у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0286 га, кадастровий номер 2610100000:08:003:0648 громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не вказавши ще одного власника частини житлового будинку, а саме матір позивача ОСОБА_4 . 
У зв`язку із неприязними відносинами відповідачів зі своєю сусідкою ОСОБА_4 , ними було приховано інформацію про те, що в даному житловому будинку, проживає ще один власник, право власності на частку якого було зареєстровано.
Саме тому при розробці документації із землеустрою на земельну ділянку вказано двох власників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не повідомивши третього власника частини житлового будинку, приватизували земельну ділянку в порядку безоплатної приватизації виключно на себе, у результаті чого земельній ділянці площею 0,0286 га, 05.05.2017 присвоєно кадастровий номер 2610100000:08:003:0648, а 08.12.2017 року - зареєстроване право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
На даний час позивач, не маючи правовстановлюючих документів на земельну ділянку для обслуговування належного їй житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами у відповідних частках, не може належним чином користуватися та розпоряджатися належною їй власністю.
Позивач вважає, що у результаті реєстрації спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були порушені права іншого власника квартири в житловому будинку, матері позивача ОСОБА_4 .
На даний час новий власник частки в житловому будинку позивач ОСОБА_1 не може набути у власність свою частину земельної ділянки, оскільки вся ділянка передана в спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Також позивачка не може здійснювати будь-які необхідні будівельні та інші роботи щодо обслуговування своєї квартири, оскільки відповідачі не дозволяють їй здійснювати ці роботи, стверджуючи, що вся земельна ділянка є їхньою власністю.
Саме тому позивач вважає, що відповідачами порушене її право теперішнього власника 15/100 часток в житловому будинку, так як органом місцевого самоврядування при затверджені документації із землеустрою не досліджено питання наявності всіх власників у житловому будинку, що призвело до порушення прав нерухомого майна та земельної ділянки які пов`язані нероздільно.
Строки позовної давності не пропущено, так як позивач стала власником частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами 27.02.2024.
Враховуючи, те що до матері позивача ОСОБА_4 право власності на частину житлового будинку перейшло у 1993 році, то відповідно і право користування земельною ділянкою також.
Зважаючи не те, що оскільки земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 була у спільному користуванні матері позивача разом з іншими співвласниками, то після прийняття спадщини позивачем ОСОБА_1 – 15/100 часток у праві власності на житловий будинок, вона відповідно набула право спільної сумісної власності з ними на дану земельну ділянку.
За наведених обставин позивач просить визнати за право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0286 га, кадастровий номер 2610100000:08:003:0648, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та внести зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер якого 1436115826101, та зареєструвати право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0286 га, кадастровий номер 2610100000:08:003:0648, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.1-10).
18 березня 2026 року від ОСОБА_8 надійшли письмові пояснення, де зазначає, що про наявність даної справи в провадженні суду відповідачі не знали, так як протягом тривалого часу проживають у США. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є дітьми його дружини, а він відповідно їх вітчим. Між сторонами вирішувалось питання про можливе мирне врегулювання спору, однак досягти згоди не вдалося. 
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить на праві власності по 14/100 кожному житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою реєстрації права власності є ухвала Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.10.2015. Право власності в Реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 25.08.2016.
Станом на 2016 рік 15/100 частки спірного будинковолодіння належало матері позивача ОСОБА_4 . ОСОБА_4 у будинку не проживала, в ньому проживала позивач ОСОБА_1 .
Після оформлення всіх документів на будинок з господарськими будівлями і спорудами вони у 2016 році звернулися до ОСОБА_1 стосовно приватизації земельної ділянки біля будинку а також стосовно наведення порядку та прибирання території, оскільки вона була дуже захаращена, на що остання відмовилася. Тоді він із дружиною самостійно навели порядок, встановили за власний кошт нову огорожу. При зверненні до землевпорядної організації вони звернулися до ОСОБА_1 щодо участі у приватизації, однак остання відмовилася, мотивуючи відсутністю коштів для цього. Разом з тим вона підписала заяву про відмову у приватизації земельної ділянки, погодившись щоб відповідачі самостійно здійснювали приватизацію.
Після того, як вони у 2022 році встановили плитку (бруківку) на земельній ділянці, вона за їхньої відсутності встановила собі ворота у встановленій ними огорожі. На даний час позивач вимагає земельну ділянку, хоча участі у приватизації не брала, відповідно кошти не витрачала. Не відповідає і дійсності, що позивач не знала, що відповідачі приватизували земельну ділянку і ніби-то дізналася тільки у 2024 році після смерті матері. Позивач знала, що вони займалися у 2017 році приватизацією земельної ділянки, відмовилася брати участі у її приватизації. Право спільної сумісної власності на земельну ділянку за відповідачами зареєстровано 13.12.2017. Саме з цієї дати почався перебіг строку позовної давності для позивача для захисту своїх порушених прав. Тому позивач, звертаючись із позовною заявою 24 липня 2024 року, пропустила строк позовної давності, про застосування якого він заявляє, що є підставою для відмови у позові. Просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог (а.с. 235-237).
Процесуальні дії у справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 липня 2024 року дану справу розподілено головуючому судді Мелещенко Л.В.(а.с. 79-80).
 
Ухвалою суду від 26 липня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с. 81-82).
Ухвалою суду від 05 травня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті ( а.с. 148-149).
Ухвалою суду від 06 листопада 2025 року виправлено описку в ухвалі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2024 року у цивільній справі № 344/13672/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку, вказавши у вступній, описовій, мотивувальній та резолютивній частинах прізвище позивача ОСОБА_9 замість ОСОБА_10 . У іншій частині ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2024 року залишено без змін. Виправлено описку в ухвалі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2025 року у цивільній справі № 344/13672/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку, вказавши у вступній, описовій, мотивувальній та резолютивній частинах прізвище позивача ОСОБА_9 замість ОСОБА_10 . У іншій частині ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2025 року залишено без змін (а.с.200-201).
Пояснення учасників справи у судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача – адвокат Неште А.І. у судовому засіданні просили позов задовольнити у повному обсязі на підставах, викладених у позові.
У судовому засіданні представник відповідача 1 Зарічняк О.В., відповідача 2 ОСОБА_3 – адвокат Розганюк Т.Є. просила у задоволенні позову відмовити, вважаючи, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту та пропущено строк позовної давності. 
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Суд, вислухавши учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 05.04.2023, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 лютого 2024 року, спадкоємцями, зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 14).
21 січня 1992 року був укладений договір між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , згідно якого ОСОБА_11 подарував, а ОСОБА_7 прийняла у дар 22/100 частин будинку АДРЕСА_1 (а.с. 15-16).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав, житловий будинок АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, розмір частки 15\100 належить ОСОБА_1 (а.с. 17).
Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, житловий будинок АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, розмір частки 15\100, належить ОСОБА_1 , 14/100 – ОСОБА_3 , 14/100 – ОСОБА_2 (а.с.18).
13 травня 1993 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 прийняла в дар 15/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівельних споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19 зворот - 20).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2004 року, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_6 , проживає в АДРЕСА_3 (а.с. 21).
На житловий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_4 складений технічний паспорт (а.с. 22-24).
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка, площею 0,0286 га, кадастровий номер 2610100000:08:003:0648, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , форма власності приватна (а.с.25-27).
Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, власником земельної ділянки площею, 0,0387 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , є ОСОБА_7 (а.с.28-29).
Як вбачається з Витягу з рішення Івано-Франківської міської ради від 20.06.2027 №187-13 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки» вирішено затвердити технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передати у спільну сумісну власність громадянам земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), згідно додатку 8. Список осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; адреса земельної ділянки: АДРЕСА_2 , площею 0,0286 (у тому числі земельна ділянка площею 0,0110 га, на яку поширюється дія обмежень), кадастровий номер 2610100000:08:003:0648; на земельній ділянці знаходиться частина домоволодіння АДРЕСА_1 , інша частина будинковолодіння АДРЕСА_1 знаходиться у власності, довідка МВК № 13156 (а.с.30).
У технічній документації, складеної сертифікованим інженером землевпорядником, підготовлено схему розташування земельних ділянок із нанесенням житлового будинку. На даній схемі вказано цілий житловий будинок, власниками якого є в частках: ОСОБА_6 в розмірі 35/100 , ОСОБА_7 в розмірі 22/100, ОСОБА_1 15/100, ОСОБА_2 14/100 та ОСОБА_3 14/100. Даний будинок розміщений на двох земельних ділянках. 
Половина житлового будинку, власниками часток якого є ОСОБА_6 в розмірі 35/100 та ОСОБА_7 в розмірі 22/100, розташована на земельній ділянці площею 0,0387 га, кадастровий номер 2610100000:08:003:0390 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Друга половина житлового будинку, власниками якого є ОСОБА_1 15/100, ОСОБА_2 14/100 та ОСОБА_3 14/100, розташована на земельній ділянці площею 0,0286 га, кадастровий номер 2610100000:08:003:0648, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 31-73).
Відповідно до Витягу № НВ -2600559132024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, вартість земельної ділянки, кадастровий номер 2610100000:08:003:0648, становить 254 059,82 гривень (а.с. 74).
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року постановлено заяву представника ОСОБА_3 та ОСОБА_12 – ОСОБА_8 і ОСОБА_13 задовольнити. 
Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 вересня 2015 року скасувати.
Визнати мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , з однієї сторони, і ОСОБА_13 , з другої сторони, на наступних умовах:
З моменту визнання мирової угоди апеляційним судом Івано-Франківської області ОСОБА_3 та ОСОБА_12 набувають право власності, в рівних долях, на все майно, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , яке складається з : квартири АДРЕСА_5 К ).
У ОСОБА_13 , з моменту визнання судом мирової угоди припиняється право власності на 1/3 частки у спільному частковому майні по АДРЕСА_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_6 , підвал площею 14,6 кв. м.; гараж - ( в плані літера Д ) площею 19,3 кв. м.; літню кухню - ( в плані літера Ж ) площею 31,7 кв. м.; сарай - ( в плані літера 3 ) площею 18,9 кв. м.; вбиральню - ( в плані літера К ), зазначені у свідоцтві про право на спадщину за законом ВМП № 471158 від 31.03.2010 року, виданому державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори.
Стягнути з депозитного рахунку апеляційного суду Івано-Франківської області-розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ 05382963, МФО 836014 на користь ОСОБА_13 грошову суму у 260 000 (двісті шістдесят тисяч) гривень.
Наслідки визнання мирової угоди та зміст ст. ст. 175, 205, 206 ЦПК України сторонам роз`яснені і зрозумілі.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_12 до ОСОБА_13 про поділ спадкового майна в натурі, припинення права на частку у спільному майні закрити (а.с. 242-243).
Згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної, спільної часткової власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розмір частки 14/100 (а.с. 244-247).
Норми права, що підлягають застосуванню, та висновки суду
за результатами розгляду справи.
Стаття 15 Цивільного кодексу України надає кожній особі право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.  Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 Цивільного кодексу України і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Стаття 355 Цивільного кодексу України передбачає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
За правилом статті 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналогічну норму містила і стаття 30 Земельного кодексу України 1990 року.
При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у даній цивільній справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.
Аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 Цивільного кодексу України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).
Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи ( частина п`ята статті 319 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Стаття 391 Цивільного кодексу України встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
Згідно статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до частини другої-третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 (15/100), ОСОБА_3 (14/100) та ОСОБА_2 (14/100). 
На підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 20.06.2027 №187-13 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки» передано у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0286.
Земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 2610100000:08:003:0648.
З матеріалів справи не вбачається та відповідачами не надано, що позивач ОСОБА_1 відмовилася від приватизації земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Таким чином, суд вважає, що мати позивача, будучи власником 15/100 житлового будинку, мала право на отримання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки).
ОСОБА_1 , будучи спадкоємцем ОСОБА_4 , не може набути у власність свою частину земельної ділянки, оскільки вся ділянка передана в спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Також позивач не може здійснювати будь-які необхідні будівельні та інші роботи щодо обслуговування своєї квартири.
Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідачами порушене право позивача, як теперішнього власника 15/100 часток в житловому будинку.
Доводи сторони відповідача про неналежний спосіб захисту, оскільки позивачу слід було заявити вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування, яким передано земельну ділянку відповідачам, суд оцінює критично та зазначає, що рішення виконкому саме по собі не є правовстановчим документом, а лише створює юридичну підставу для реєстрації майна, такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 911/1563/17. Відповідно суд вважає, що для відновлення порушених прав позивача не є необхідним скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 20.06.2027 №187-13.
Крім того, суд зазначає, що у даній справі оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, не є ефективним способом захисту прав. 
Щодо заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, то суд виходить з наступного.
Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
У пункті 51 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Судом встановлено, що у зв`язку порушенням права позивача на земельну ділянку, дане порушення не усунуто на час розгляду справи та є триваючим, отже, на момент звернення до суду з даним позовом порушення права не припинилося, тому строк позовної давності не застосовується. новий власник частки в житловому будинку позивач 
Відтак позовна вимога про визнання за позивачем права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0286 га, кадастровий номер 2610100000:08:003:0648, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, суд зазначає наступне.
Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. За цим законом функції реєстрації зняття заборони відчуження нерухомого майна виконує державний реєстратор.
У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
У пункті 1 частини другої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Згідно з пунктом 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України
від 23 серпня 2016 року № 553), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
З урахуванням викладеного, рішення суду про визнання права спільної сумісної власності є підставою для внесення відповідних записів до державного реєстру, тому вимоги внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно задоволенню не підлягає.
Усі інші пояснення учасників справи, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених у цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 4, 9, 10-13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку– задовольнити частково.
Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0286 га, кадастровий номер 2610100000:08:003:0648 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи: 
Позивач -  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 .
Відповідач 1- ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_7 .
Відповідач 2 –  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення складено та підписано 18 червня 2026 року.

Суддя Мелещенко Л.В.