Справа № 211/12564/25
Провадження № 2/211/1729/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді – Рагозіної С.О.,
за участю секретаря судового засідання – Мариненко Е.П.,
у відсутність учасників справи,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат - Губар Антон Леонідович, до ОСОБА_2 про припинення права власності у спільному майні, виплату компенсації та визнання права власності на частку у спільному майні,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Губара А.Л. звернулась до суду з позовом, який в послідуючому уточнили. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Станом на дату смерті ОСОБА_3 належало право спільної сумісної власності разом з ОСОБА_4 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_3 заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось ОСОБА_1 .
13 березня 2013 року Державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким позивач отримала у власність в порядку спадкування після ОСОБА_3 частки двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, відповідно до якого 1/2 частка вищевказаної квартири належала на праві власності ОСОБА_3 , а інша 1/2 частка його дружині, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої в 1/2 частці був її чоловік, ОСОБА_3 .
13.03.2013 р. в реєстрі прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності позивача на 3/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з вищесказаного та змісту свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.03.2013 р. нотаріусом залишена відкритою 1/4 частка квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка залишилась неоформленою після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , спадщину від якої прийняв чоловік ОСОБА_3 .
Так, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилась спадщина, спадкова справа була заведена Державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. До складу спадкового майна увійшла 1/2 частка квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Одним зі спадкоємців, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , є ОСОБА_3 , якому нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна, тобто на 1/4 частку вищевказаної квартири. Другим зі спадкоємців був син спадкодавця - ОСОБА_2 , який подав заяву про прийняття спадщини. Проте, нотаріусом було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку квартиру у зв`язку зі спором між спадкоємцями, як зазначив нотаріус.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.02.2007 р. встановлена факт родинних відносин ОСОБА_2 та його матері - ОСОБА_4 . А рішенням того ж суду від 22 серпня 2007 року у справі №2-1835/2007 за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 . 
Таким чином, з 13.03.2013 р. позивач є власником 3/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач з 22.08.2007 р. є власником 1/4 частки вищевказаної квартири.
Проте, відповідач з дати набрання чинності судовим рішенням про визнання за ним права власності на частку квартири до теперішнього часу у вищевказаній квартирі жодного разу не був, не проживав та не проживає на теперішній час.
У квартирі з 2013 року по теперішній час проживає позивач. Відповідач не має будь- якого інтересу до своєї частки у квартирі.
З часу набуття права власності, позивач одноосібно утримує всю квартиру, витрачає кошти на сплату комунальних послуг та поліпшення цього майна.
Просив суд визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на 1/4 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
У судове засідання сторони не з`явилися.
Позивач ОСОБА_1 до суду надала заяву про розгляд справи без її участі. Уточнені позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 до суду надав заяву про розгляд справи без його участі. Уточнений позов від 20.05.2026 року отримав. Уточнені вимоги визнає в повному обсязі, суму компенсації в розмірі 93500,00 гривень отримав від позивача 20.05.2026 року.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Станом на дату смерті ОСОБА_3 належало право спільної сумісної власності разом з ОСОБА_4 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_3 заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось ОСОБА_1 .
13 березня 2013 року Державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким позивач отримала у власність в порядку спадкування після ОСОБА_3 частки двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, відповідно до якого 1/2 частка вищевказаної квартири належала на праві власності ОСОБА_3 , а інша 1/2 частка його дружині, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої в 1/2 частці був її чоловік, ОСОБА_3 .
13.03.2013 р. в реєстрі прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності позивача на 3/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з вищесказаного та змісту свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.03.2013 р. нотаріусом залишена відкритою 1/4 частка квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка залишилась неоформленою після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , спадщину від якої прийняв чоловік ОСОБА_3 .
‘Так, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилась спадщина, спадкова справа була заведена Державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. До складу спадкового майна увійшла 1/2 частка квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Одним зі спадкоємців, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , є ОСОБА_3 , якому нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна, тобто на 1/4 частку вищевказаної квартири. Другим зі спадкоємців був син спадкодавця - ОСОБА_2 , який подав заяву про прийняття спадщини. Проте, нотаріусом було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку квартиру у зв`язку зі спором між спадкоємцями, як зазначив нотаріус.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.02.2007 р. встановлена факт родинних відносин ОСОБА_2 та його матері - ОСОБА_4 . А рішенням того ж суду від 22 серпня 2007 року у справі №2-1835/2007 за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 . 
Таким чином, з 13.03.2013 р. позивач є власником 3/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач з 22.08.2007 р. є власником 1/4 частки вищевказаної квартири.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
У статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно з частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Тлумачення змісту статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Відсутність конструкції «за наявності одночасно» у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 (провадження № 61-18278сво23)).
Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
Верховний Суд у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15 (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14 (провадження № 61-6980св22), від 09 липня 2025 року у справі № 711/7549/23 (провадження № 61-2118св25) зазначив, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення такого порушення, тому суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на відповідну частку.
Верховний Суд у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 394/143/23 (провадження № 61-4492св24) зробив висновок, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується у кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Слід також зазначити, що правомірність дій суду під час встановлення вказаних вище обставин оцінюється із точки зору відповідності принципам об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Таким чином у цій справі для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, про що наголосив Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2025 року у справі № 755/589/24 (провадження № 61-3637св25).
Так, відповідно до звіту про оцінку майна від 13.08.2025, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 ринкова вартість об`єкта оцінки для подальшого визначення обов`язкових платежів та зборів. Оцінювач дійшов до висновку, що ринкова вартість об`єкта оцінки, яким є квартира двокімнатна загальною площею 44,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 ( ), на дату оцінки склала 374000,00 грн. 
Відповідачем надано заяву про отримання компенсації в розмірі 93500,00 грн. за свою частку квартири.
Таким чином, стороною позивача доведено наявність підстав, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, відповідач проти уточнених позовних вимог не заперечував.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За відсутності вимоги, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись статями 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат - Губар Антон Леонідович, до ОСОБА_2 про припинення права власності у спільному майні, виплату компенсації та визнання права власності на частку у спільному майні задовольнити в повному обсязі.
Визнати за позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,9 кв.м житловою площею 27,4 кв.м.
Припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя:	  	С. О. Рагозіна