ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/244/26  Номер провадження 22-ц/814/2232/26	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,
за участю секретаря Дороженка Р.Г.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2026 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про забезпечення позову по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2026 року ТОВ «ФК «Поліс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього суму простроченої заборгованості за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 згідно з кредитними договорами від 29.04.2008 та 27.06.2008 в сумі 988769,07 грн., яка складається з 16 % річних. 
Одночасно з цим, товариством подано заяву про забезпечення позову, в якій останнє просило накласти арешт на нерухоме майно відповідача – нежитлову будівлю (дитячий садок) за адресою АДРЕСА_1 .
Заява обґрунтована тим, що 29.04.2008 між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду №20, в рамках якої було укладено кредитні договори №22.80-20/08-СК від 29.04.2008 та №22.95-20/08-СК від 27.06.2008, відповідно до умов яких позичальник отримав 49500 дол. США.
Внаслідок неналежного виконання кредитних договорів, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18.03.2011 позов банку задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в загальному розмірі 54068,96 доларів США, що еквівалентно 426 998,80 грн. 
В зв`язку з укладенням між банком та ТОВ «ФК «Поліс» договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 та додаткової угоди №4 від 26.02.2016 до товариства, як нового кредитора перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитними договорами.
Виконавчі провадження по примусовому виконанню зазначеного судового рішення не відкриті, заборгованість боржником не погашена. 
Визначена згідно положень ч.2 ст. 625 ЦК України заборгованість відповідача перед товариством становить 983833,90 грн. та обрахована виходячи з 16 % від суми простроченого грошового зобов`язання, а отже існує ризик вчинення відповідачем заходів, спрямованих на ускладнення та/або унеможливлення виконання ймовірного рішення про задоволення позовних вимог, а саме відчуження належного йому нерухомого майна.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2026 року в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про забезпечення позову відмовлено.
Постановляючи ухвалу, місцевий суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви внаслідок не співмірності ціни позову з вартістю майна, на яке необхідно накласти арешт. 

Не погодившись з ухвалою суду, ТОВ «ФК «Поліс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на тривалість невиконання зобов`язань боржником та можливість відчуження ним майна, що в свою чергу ускладнить чи зробить неможливим виконання судового рішення в разі задоволення заявлених вимог. 
З посиланням на практику Верховного Суду звертає увагу, що запропоновані заходи забезпечення позову не порушують права відповідача, а лише встановлюють певні тимчасові обмеження йому як власнику за сприяння ефективному захисту прав позивача.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з виділених матеріалів справи, в січні 2026 року ТОВ «ФК «Поліс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку ч.2 ст. 625 Цк України заборгованості в сумі 988769,07 грн., подавши одночасно заяву про забезпечення позову, в якій просило накласти арешт на нерухоме майно – нежитлову будівлю (дитячий садок) за адресою АДРЕСА_1 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2026 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 14 квітня 2026 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2026 року в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» про забезпечення позову відмовлено з підстав неспівмірності ціни позову та вартості нерухомого майна, на яке товариство просить накласти арешт.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9 визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
За змістом ст.151 ЦПК України забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У заяві про забезпечення позову обов`язково зазначаються: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто обґрунтування, чому невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду і як саме, захід забезпечення позову, який належить застосовувати, з обґрунтуванням його необхідності, тобто вказівка на спосіб забезпечення позову, який на думку заявника, є найбільш адекватним, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
У постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Так, заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
В даному випадку позивачем пред`явлено позов про стягнення з відповідача як боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання та не виконав рішення суду в частині стягнення кредитної заборгованості, процентів річних у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, зазначивши, що стягнення визначених товариством 16 % є спеціальним видом відповідальності, що в цілому становить 988769,07 грн. 
Як вбачається з заяви про забезпечення позову, товариство просить в забезпечення заявлених вимог накласти арешт на нерухоме майно - на нежитлову будівлю (дитячий садок) загальною площею 571,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якого згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості становить 1957377,27 грн.
При цьому, ціна позову зазначена ТОВ «ФК «Поліс», яка підлягає стягненню в разі задоволення заявлених вимог, становить 988769,07 грн.
Тобто вартість майна, яке на думку заявника, має забезпечити виконання судового рішення в разі задоволення позову, вдвічі перевищує саму ціну позову, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції та прийняв мотивоване рішення про відсутність достатніх правових підстав для задоволення заяви про накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині та не містять посилань на обставинами, які б свідчили про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Так, в даному випадку не можна вважати обґрунтованим припущення заявника про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення заявлених вимог. 
При розгляді скарги колегія суддів звертає увагу, що ні в ході розгляду заяви в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду товариством не було доведено існування обставин, які б утруднили чи зробили неможливим виконанням судового рішення та одночасно з цим свідчили, що не забезпечення позову у запропонований заявником спосіб накладення арешту на нерухоме майно у вигляді приміщення дитячого садочку, призведе до неможливості виконати рішення суду.
Фактично заявником залишилось недоведеним твердження, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або вплинути на ефективність захисту, поновити порушені чи оспорювані права або інтереси товариства.
Саме лише посилання як у заяві, так і в апеляційній скарзі на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову не є достатньо обґрунтованою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки існування ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може впливати на виконуваність рішення суду, покладається на сторону, яка ініціює питання забезпечення позову. 
Враховуючи, що апелянтом не наведено жодних доказів, які б давали підстави для висновку про те, що заходи забезпечення позову, які він просить вжити, є необхідними та пропорційними, та що невжиття заходів забезпечення позову в обраний спосіб може зробити неможливим ефективний захист прав позивача та виконання рішення суду у разі задоволення позову, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 30 червня 2026 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко Г.Л. Карпушин