КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 травня 2026 року м. Київ №320/16820/24
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в частині ненарахування та невиплати щорічної відпустки за 2022 рік;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в частині ненарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в частині ненарахування та невиплати додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн пропорційно всьому часу лікування;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка-радіотелефоніста взводу зв`язку механізованого батальйону у період з 15.08.2022 по 05.04.2023. Як вказує позивач, під час звільнення з військової служби йому було виплачено оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавку за вислугу років, надбавку за особливості проходження служби, премію, компенсацію відпустки звільненим та грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік. Водночас, на його думку, відповідачем не було проведено повний та остаточний розрахунок при звільненні. Позивач посилається на те, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.04.2023 №97 за час проходження служби йому не надавалася щорічна основна відпустка за 2022 рік, а також матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік. У зв`язку із цим позивач вважає, що під час звільнення відповідач був зобов`язаний виплатити йому грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, а також відповідні види грошової допомоги. На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких держава гарантує військовослужбовцям належне матеріальне та грошове забезпечення. Також позивач зазначає, що згідно з пунктом 20 статті 10-1 Закону №2011-XII у разі невикористання щорічної основної відпустки у рік звільнення військовослужбовцю виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні такої відпустки. Крім того, позивач зазначає, що відповідно до підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України №704 керівникам державних органів надано право надавати військовослужбовцям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Позивач вважає, що у разі невиплати зазначених сум під час проходження служби вони підлягали виплаті при звільненні. Окремо позивач зазначає, що брав безпосередню участь у заходах із забезпечення оборони України та захисту держави у Київській та Донецькій областях у період з 25.02.2022 по 02.07.2022, що підтверджується довідкою №204 від 21.12.2022. Після отримання поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, він проходив лікування, однак, як стверджує позивач, відповідач не виплатив йому додаткову винагороду у розмірі 100000 грн пропорційно часу перебування на лікуванні. Позивач посилається на постанову Кабінету Міністрів України №168 та телеграму Міністра оборони України №248/1298, якими передбачено виплату додаткової винагороди у розмірі до 100000 грн військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або перебувають на стаціонарному лікуванні після отримання поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини. На думку позивача, він має право на отримання такої винагороди за весь період лікування після поранення. Також позивач вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо проведення остаточного розрахунку при звільненні, оскільки всі належні суми не були виплачені у день виключення його зі списків особового складу військової частини. У зв`язку із цим позивач просить застосувати до спірних правовідносин положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Позивач також зазначає, що 29.02.2024 ним було направлено до військової частини НОМЕР_1 досудову заяву щодо виплати заборгованості, однак відповіді на таку заяву він не отримав, а відповідні виплати проведені не були. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, додаткової винагороди у розмірі 100000 грн за час лікування, а також зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.
Відповідач не скористався правом подачі відзиву на позовну заяву. 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка-радіотелефоніста взводу зв`язку механізованого батальйону у період з 15 серпня 2022 року по 05 квітня 2023 року. 
5 квітня 2023 року позивача було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення. Під час звільнення позивачу були виплачені окремі складові грошового забезпечення, зокрема оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія, компенсація окремих виплат та допомога на оздоровлення. 
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.04.2023 №97, щорічна основна відпустка за 2022 рік позивачу не надавалася. Також позивачу не була надана матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік. 
Позивач стверджує, що у період з 25.02.2022 по 02.07.2022 брав безпосередню участь у заходах із забезпечення оборони України та захисту безпеки держави у Київській та Донецькій областях, що підтверджується довідкою №204 від 21.12.2022. 
Після отримання поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, позивач проходив лікування. Разом з тим, на думку позивача, додаткова винагорода у розмірі 100000 грн за час лікування після поранення йому не виплачувалась. 
29 лютого 2024 року позивач направив до військової частини НОМЕР_1 заяву щодо виплати належних йому сум грошового забезпечення та заборгованості. Як зазначає позивач, вказану заяву відповідач отримав 05.03.2024, однак відповіді на неї надано не було, а спірні виплати не проведені. 
Також позивач зазначив, що відповідач не надав відповіді на адвокатські запити щодо надання документів, пов`язаних із проходженням військової служби та виплатою грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивач просив суд витребувати у військової частини НОМЕР_1 відповідні документи, зокрема грошовий атестат, витяги з наказів щодо призначення та припинення виплат, а також документи, що підтверджують участь у бойових діях та виконанні бойових завдань. 
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Грошове забезпечення складається із: посадового окладу; окладу за військовим званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України та діє на момент розгляду цієї справи.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168), пунктом 1 (на момент виникнення спірних відносин, у редакції від 21.01.2023) встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Аналіз наведених норм Постанови №168 свідчить про наявність лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100 000 грн винагороди за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: 1) пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини; 2) факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Відповідно до пункту 7 окремого доручення Міністра Оборони України від 23.06.2022 № 912/в/29, до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень належить включати військовослужбовців, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Водночас підставою для видання такого наказу щодо виплати додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн є довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва), визначена додатком 5 до «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва), під час захисту Батьківщини (аналогічна норма міститься у частині одинадцятій Розділу XXXIV наказу Міністерства оброни України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 07.06.2018 № 260).
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Отже до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Таким чином, додаткова винагорода в розмірі 100000 грн. виплачується військовослужбовцям, зокрема, тим, які у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
При цьому, суд зауважує, що для виплати додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на період дії воєнного стану, постанова № 168 не містить такої обов`язкової умови як безперервне перебування особи на стаціонарному лікуванні.
Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі 100000 гривень.
Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення під час захисту Батьківщини. Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини.
Суд наголошує на тому, що, в контексті спірних правовідносин, постанова №168 передбачає дві підстави для проведення нарахування і виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1 такої Постанови, у розмірі 100000,00 грн., а саме:
1) які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого;
2) які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Як вбачається з наданих медичних документів, позивач, ОСОБА_1 , 1992 року народження, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка радіотелефоніста після мобілізації до Збройних Сил України у лютому 2022 року.
Під час проходження військової служби позивач неодноразово проходив стаціонарне та амбулаторне лікування у зв`язку із захворюваннями органів дихання, зокрема бронхіальною астмою, бронхітами та супутніми захворюваннями.
Із матеріалів справи вбачається, що вперше стан здоров`я позивача значно погіршився у березні 2022 року після тривалого переохолодження. У подальшому у нього виникали напади задухи, кашель, свистяче дихання, експіраторна задишка, що потребувало систематичного лікування та госпіталізації.
Позивач проходив лікування у місті Бахмут, у місті Дружківка, у місті Павлоград, у КП «ШМД» Дніпропетровської міської ради, у Черкаській обласній лікарні, у НВМКЦ «ГВКГ» м. Києва, у ДУ «Національний науковий центр радіаційної медицини НАМН України». 
Згідно зі свідоцтвом про хворобу №3600 від 23.01.2023 року, гарнізонною військово-лікарською комісією було встановлено, що позивач тривалий час хворіє на хронічний бронхіт та бронхіальну астму.
У медичних документах зазначено, що позивач перебував: у НП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради з 02.07.2022 по 20.07.2022; у КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» з 21.07.2022 по 31.07.2022; у НВМКЦ «ГВКГ» з 15.08.2022 по 19.08.2022; у ДУ «Національний науковий центр радіаційної медицини НАМН України» з 19.08.2022 по 19.09.2022; повторно у ДУ «Національний науковий центр радіаційної медицини НАМН України» з 07.10.2022 по 28.10.2022; у терапевтичному відділенні у січні 2023 року у зв`язку із загостренням бронхіальної астми; у пульмонологічному відділенні Українського державного медико-соціального центру ветеранів війни у період з 23.02.2023 по 19.03.2023. 
Із наданих виписок убачається, що позивачу встановлювались такі діагнози: бронхіальна астма, персистуюча, важка, неконтрольована; бронхіальна астма ІІ ступеня; змішана астма; хронічний бронхіт; емфізема легень; дифузний пневмосклероз; легенева недостатність ІІ ступеня; експіраторна недостатність; поліноз; рино-кон`юнктивальна форма алергії; сенсибілізація до пилкових, побутових та епідермальних алергенів; хронічна вертеброгенна цервікобрахіалгія; люмбалгія; остеохондроз попереково-крижового відділу хребта; грижа Шморля; посттравматичний стресовий розлад із депресивними включеннями та суїцидальними намірами; гастрит; ГЕРХ. 
Також ВЛК встановлено причинний зв`язок частини захворювань із проходженням військової служби та захистом Батьківщини. Зокрема, у свідоцтві про хворобу зазначено, що бронхіальна астма, дифузний пневмосклероз та легенева недостатність «пов`язані із захистом Батьківщини».
Разом із тим, у наданих суду матеріалах відсутні документи, які б підтверджували отримання позивачем саме поранення, контузії, травми або каліцтва, зокрема довідка про обставини травми чи документи щодо бойового поранення.
Суд зазначає, що спірні правовідносини щодо призначення та виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн пов`язані із необхідністю встановлення факту отримання військовослужбовцем поранення, травми, контузії або каліцтва, пов`язаних із захистом Батьківщини, а також наявності причинного зв`язку між такими ушкодженнями та подальшим лікуванням чи перебуванням на стаціонарному лікуванні.
Разом із тим, досліджені судом медичні документи свідчать про те, що позивач проходив лікування у зв`язку із захворюваннями органів дихання, зокрема бронхіальною астмою, хронічним бронхітом, емфіземою легень, дифузним пневмосклерозом та супутніми захворюваннями.
При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання позивачем поранення, травми, контузії або каліцтва під час виконання бойових завдань чи безпосередньої участі у бойових діях. Зокрема, у справі відсутні: довідка про обставини травми; документи щодо бойового поранення; акти службового розслідування; медичні документи, які б фіксували факт травматичного ушкодження; висновки ВЛК про наявність травми чи поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини. 
Сам по собі факт проходження військової служби, перебування на лікуванні та встановлення захворювань органів дихання не є безумовною підставою для виплати додаткової винагороди у збільшеному розмірі 100 000 грн.
Суд звертає увагу, що у наданих позивачем документах ВЛК зазначено саме захворювання, а не травму чи поранення. При цьому формулювання про зв`язок захворювання із захистом Батьківщини не ототожнюється із встановленням факту отримання бойового поранення або травми, що є окремими правовими категоріями та мають різний порядок правового регулювання.
Таким чином, позивачем не доведено наявності передбачених законодавством підстав для нарахування та виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення у цій частині позовних вимог.
Щодо позовної вимоги про виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік, суд зазначає таке. 
З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.04.2023 №97 вбачається, що під час звільнення позивача з військової служби відповідачем прямо визначено: «виплатити грошову компенсацію за 59 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 роки», а також «виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій».
Отже, сам наказ про виключення позивача зі списків особового складу містить розпорядження щодо нарахування та виплати відповідної компенсації, у тому числі за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік.
При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вказана компенсація фактично не була виплачена, зокрема: довідок про грошове забезпечення; банківських виписок; розрахункових листів; доказів звернення до відповідача щодо невиплати конкретної суми компенсації. 
Натомість самі лише твердження позивача про невиплату компенсації, за відсутності належного документального підтвердження, не можуть бути достатньою підставою для висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності.
Крім того, суд враховує, що наказ про звільнення є первинним службовим документом, який підтверджує прийняття відповідачем рішення щодо здійснення відповідних виплат позивачу при звільненні.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік.

Щодо позовної вимоги про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, суд зазначає таке. 
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам, визначені Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 №260 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (надалі - Порядок №260 в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби).
Згідно з пунктом 1 розділу ХХIV Порядку №260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу 3 пункту 7 розділу ХХIV Порядку №260, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги (п. 9 розділу ХХIV Порядку №260).
У свою чергу, пунктом 6 наказу Міністерства оборони України від 31.01.2022 №30 "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2022 рік" (в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) передбачено, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям, які отримують грошове забезпечення, в розмірі одного окладу за їх військовими званнями.
Виплату матеріальної допомоги військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення здійснювати виключно за наявності таких підстав:
смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;
у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини;
порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:
онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);
захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит B, C;
безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (сумарно більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів, які пов`язані з захистом Батьківщини.
Таким чином, спеціальним нормативним актом - наказом Міністерства оборони України від 31.01.2022 №30 окреслено категорії осіб, яким матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань виплачується у розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема тим військовослужбовцям, які отримали травму та тривалий час лікувалися у зв`язку із цим
Зі змісту витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 05.04.2023 №97 суд з`ясував, що матеріальну допомогу за 2023 рік в розмірі місячного грошового забезпечення для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до наказів Міністерства оборони України №30 від 31.01.2022 та № 260 від 07.06.2018 ОСОБА_1 не отримав.
Позивач у позові також наголосив на тому, що йому у 2023 році не виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, хоча він і звертався з рапортом про виплату такої допомоги після поранення, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану.
Разом з тим, доказів на підтвердження подання такого рапорту до в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 до суду не надав.
У свою чергу суд з`ясував, що вже після звільнення 29.02.2024 ОСОБА_1 звертався до в/ч НОМЕР_1 із заявою, в якій просив провести всі нарахування та виплату грошових коштів (у т.ч. матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік), на які він набув права. На підтвердження факту звернення з такою заявою позивач надав докази направлення листа з описом вкладення на адресу в/ч НОМЕР_1 .
Однак відповідач доказів надання відповіді на цю заяву ні позивачу, ні суду не надав.
Таким чином судом встановлено, що в/ч НОМЕР_1 не розглянула заяву ОСОБА_2 по суті звернення, не прийняла відповідного рішення про не / нарахування позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, чим допустила протиправну бездіяльність.
Суд враховує обставини того, що надання військовослужбовцю матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань оформлюється наказом командира військової частини, в якому відповідач визначає конкретний розмір такої допомоги, що відноситься до виключної компетенції відповідача, а тому розрахунок має зробити не суд, а відповідач, і лише у випадку незгоди з таким розрахунком відповідача позивач вправі оскаржити його до суду.
Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Тож відповідна вимога позивача підлягає частковому задоволенню.
Похідна вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також не підлягає задоволенню, оскільки є залежною від основних позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача та стягнення належних виплат.
Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.04.2023 №97 передбачено виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також інших належних виплат при звільненні. При цьому належних та допустимих доказів фактичної невиплати таких сум позивачем суду не надано.
Окрім цього, матеріалами справи не підтверджено наявності заборгованості відповідача перед позивачем, а також факту протиправної бездіяльності військової частини щодо проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Відтак, з огляду на відсутність встановленого судом порушення прав позивача та відсутність підтвердженої заборгованості зі сторони відповідача, правові підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.
Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до копії квитанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору на суму 302,80 грн, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 29.02.2024 про виплату йому матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) від 29.02.2024 по суті звернення.
Відмовити у задоволенні решти позовних вимог. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) сплачений ним судовий збір у розмірі 302 (триста дві) грн 80 коп. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.