КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 362/9618/25
номер провадження: 22-ц/824/7520/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Краснящих Богдана Миколайовича на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2026 року у складі судді Лебідь-Гавенко Г.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради про поновлення договору оренди земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Васильківської міської ради про поновлення договору оренди земельної ділянки, в якому просив: визнати поновленим на тих самих умовах і на той самий строк договір оренди земельної ділянки від 07 грудня 2017 року, укладений між ним та Васильківською міською радою загальною площею 0,025 га з кадастровим номером 3210700000:12:010:0001 по АДРЕСА_1 , для будівництва нежитлової будівлі комерційного призначення; стягнути з Васильківської міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2026 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради про поновлення договору оренди земельної ділянки - відмовлено.
Роз`яснено позивачу, що даний позов належить до юрисдикції господарського суду.
Повернуто сплачений ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп. за платіжної квитанцією 9653-3466-9942-7461 від 08 грудня 2025 року.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір виник з приводу поновлення договору оренди земельної ділянки, укладеного між Васильківською міською радою та ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП), а сама земельна ділянка надавалась в оренду для здійснення підприємницької діяльності - будівництва торгівельного павільйону. З огляду на суб`єктний склад сторін, предмет спору та характер спірних правовідносин суд дійшов висновку, що такі правовідносини є господарсько-правовими, а тому справа належить до юрисдикції господарського суду. У зв`язку з цим суд першої інстанції керуючись п. 1 ч.1 ст.186 ЦПК України відмовив у відкритті провадження у справі та роз`яснив позивачу право звернутися з відповідним позовом у порядку господарського судочинства.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Краснящих Б.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є помилковими та суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 березня 2018 року у справі №306/2004/15-ц, в якій зазначено, що наявність у фізичної особи статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту її державної реєстрації як фізичної особи-підприємця вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема щодо набуття в оренду чи у власність земельної ділянки. Такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Вказує, що Цивільний кодекс України не встановлює такого суб`єкта права, як фізична особа-підприємець, тому слід дійти висновку, що стороною спірного договору оренди землі від 07 грудня 2017 року, який було укладено між Васильківської міською радою Київської області та ОСОБА_1 , який підписано фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , є саме фізична особа ОСОБА_1 , а не ФОП ОСОБА_1 , хоча про це зазначено у договорі. В силу ст.93 ЗК України та ст.5 Закону України «Про оренду землі» суб`єктами оренди землі є або фізичні особи (громадяни) або юридичні особи. ФОП не є суб`єктами оренди та суб`єктами речових прав в Україні.
Зазначає, що з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 грудня 2017 року №107150541 вбачається, що орендарем земельної ділянки зазначено: ОСОБА_1 - фізична особа, із зазначенням паспорта та РНОКПП. Тобто суб`єктом речового права є саме фізична особа, а не ФОП.
Васильківська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.Вказує, що оскільки правова позиція, яка викладена у пунктах 50, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №306/2004/15-ц, не має правового значення для спірних правовідносин та приймаючи до уваги, що позивач інших обґрунтувань та доводів того у чому полягає незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ним ухвали, окрім як посилання на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц, не зазначає, тому вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, є господарсько-правовими, дана справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, є вмотивованими, обґрунтованими та правомірними.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, як з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
У відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Згідно з вимогами ч.1 ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Із метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст.19 ЦПК України).
Принципами відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Частинами 1, 2 ст.2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Критеріями належності справи до господарського судочинства, за загальними правилами, є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Ознаками господарського спору є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (ст.24 ЦК України).
Відповідно до ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами ч.ч.2 та 4 цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.
Згідно зі ст.26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст.42 Конституції України).
Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до ст.42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ч.1 ст.3 ГК України).
Отже підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України.
Отже однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.
Відповідно до ст.50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (ч.9 ст.4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. Правовий статус «фізична особа-підприємець» сам собою не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Отже наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа діє як підприємець у всіх правовідносинах.
Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18); від 24 квітня 2018 року в справі № 303/5186/15-ц (провадження № 14-86цс18); від 15 травня 2019 року в справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19); від 21 вересня 2019 року в справі № 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19); від 03 липня 2019 року в справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19; від 09 жовтня 2019 року в справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19); від 14 червня 2023 року в справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23) тощо.
Відповідно до ст.ст.319 та 320 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, зокрема для здійснення підприємницької діяльності. Здавання в оренду власного нерухомого майна нежитлового призначення може здійснюватися фізичними особами як у межах підприємницької діяльності, так і поза нею. Відтак фізична особа може користуватися земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомості нежитлового призначення, з різними цілями - як пов`язаними зі здійсненням нею господарської діяльності, так і ні. Користування такою земельною ділянкою не свідчить про господарський характер відносин.
Для встановлення факту користування земельною ділянкою з метою здійснення господарської чи підприємницької діяльності необхідно довести суду факт здійснення ФОП певної господарської діяльності на цій земельній ділянці (виготовлення і реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг з метою отримання прибутку).
Такий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року в справі № 922/3204/17 та застосований Великою Палатою Верховного Суду до відносин оренди землі в постанові від 13 березня 2018 року в справі № 306/2004/15-ц. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року в справі № 306/2004/15-ц (провадження № 14-39цс18) зазначено, що наявність у фізичної особи статусу підприємця не свідчить, що з моменту її державної реєстрації як ФОП вона в такому статусі діє у всіх правовідносинах, зокрема й щодо набуття в оренду або у власність земельної ділянки.
Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Отже цивільні права й обов`язки фізичної особи, зокрема, право власності та право оренди на земельну ділянку, набуваються та здійснюються в порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.
Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до приписів ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За змістом положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У даному випадку ОСОБА_1 звернувшись до суду з цивільним позовом до Васильківського міськрайонного суду Київської області просив визнати поновленим на тих самих умовах і на той самий строк договір оренди земельної ділянки від 07 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та Васильківською міською радою загальною площею 0,025 га з кадастровим номером 3210700000:12:010:0001 по АДРЕСА_1 , для будівництва нежитлової будівлі комерційного призначення.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно враховано, що із доданих до позовної заяви матеріалів вбачається, що договір оренди землі від 07 грудня 2017 року було укладено між Васильківської міською радою Київської області та ОСОБА_1 , як фізичною особою-підприємцем, який підписаний орендарем ФОП ОСОБА_1 , свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серія ВО2 №671282 від 09 листопада 1994 року (а.с.6-9).
Ця земельна ділянка з кадастровим номером 3210700000:12:010:0001 по АДРЕСА_1 надавалась в оренду ФОП ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності, а саме: для будівництва торгівельного павільйону.
До того ж з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, вид економічної діяльності: Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Отже, установивши, що спір у даній справі виник не з приводу набуття фізичною особою права оренди на земельну ділянку, а щодо поновлення договору оренди землі від 07 грудня 2017 року, який був укладений із ОСОБА_1 із зазначенням його статусу фізичної особи-підприємця та підписаний ним як ФОП, що спірна земельна ділянка площею 0,025 га з кадастровим номером 3210700000:12:010:0001 по АДРЕСА_1 передавалася для будівництва торгівельного павільйону/нежитлової будівлі комерційного призначення, а також, що позивач зареєстрований як ФОП із видом економічної діяльності, пов`язаним із роздрібною торгівлею, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про господарсько-правовий характер спірних правовідносин. За таких обставин вирішення спору про поновлення відповідного договору оренди безпосередньо пов`язане з використанням земельної ділянки у підприємницькій діяльності позивача, а тому цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та належить до юрисдикції господарського суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що ФОП не є окремим суб`єктом речових прав, а тому стороною договору оренди є саме фізична особа ОСОБА_1 , не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки предметом спору є не первинне набуття права оренди земельної ділянки фізичною особою, а поновлення на тих самих умовах і на той самий строк договору оренди землі від 07 грудня 2017 року, який був укладений із ОСОБА_1 із зазначенням його статусу фізичної особи-підприємця та підписаний ним як ФОП, а земельна ділянка передавалася для будівництва торгівельного павільйону/ нежитлової будівлі комерційного призначення, тобто для використання у підприємницькій діяльності. За таких обставин заявлена вимога фактично спрямована на продовження дії саме тих господарських правовідносин, які виникли з попереднього договору. Тому посилання в апеляційній скарзі на те, що ФОП не є самостійним суб`єктом оренди землі, не змінює господарсько-правового характеру спору та не дає підстав для його розгляду в порядку цивільного судочинства.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Краснящих Богдана Миколайовича залишити без задоволення.
Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 травня 2026 року. 

Головуючий

Судді: