Справа № 732/248/25 
Провадження 2/732/49/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(повний текст)
22 квітня 2026 року м. Городня

Городнянський районний суд Чернігівської області у складі: 
головуючого судді - Бойко А. О., 
у присутності секретаря судового засідання - Пінчук С. М.,
за участю:
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Матроса І. М. (приймав участь в судовому засідання в режимі відеоконференції),
представника відповідача - Чуха В. С. (приймав участь в судовому засідання в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Городнянського районного суду Чернігівської області із позовом до ОСОБА_4 , в якому просила встановити факт проживання її та відповідача, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період із жовтня 2012 року по серпень 2024 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 31.08.2006 сторони зареєстрували шлюб, а 10.08.2012 на підставі рішення суду шлюб між сторонами розірваний. Після рішення суду про розірвання шлюбу позивачка з відповідачем почали знову жити однією сім`єю із жовтня 2012 року до серпня 2024 року. Весь цей час вони проживали разом у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
11.06.2015 сторони за спільні кошти придбали земельну ділянку поруч для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності зареєстрували за відповідачем.
Крім цього, у 2021 році сторони за спільний бюджет придбали автомобіль марки «Mersedes-Benz», 2001 року випуску, д. н. з. НОМЕР_1 , який також зареєстрували за відповідачем.
Весь час із жовтня 2012 року до серпня 2024 року позивачка з відповідачем виховували спільних дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вели спільне господарство, займалися побутом, мали спільний бюджет, заробляли та заощаджували грошові кошти, у нас були взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.
Наразі відповідач відмовляється визнати факт спільного проживання із позивачкою однією сім`єю, а тому виникла необхідність звернутися до суду із позовною заявою. Встановлення вказаного факту необхідне позивачці для визначення майна спільною сумісною власністю та його поділу в подальшому.
Ухвалою судді від 27 лютого 2025 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 06 травня 2025 року провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та позивачці повернуто суму сплаченого судового збору.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року скасовано ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2025 року про закриття провадження, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою суду першої інстанції від 24 вересня 2025 року справу призначено до підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 09 жовтня 2025 року підготовче провадження у справі закрите та справа призначена до судового розгляду.
Судовий розгляд неодноразово відкладався, чергове судове засідання призначено на 22 квітня 2026 року о 15 год 30 хв.
Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов. Пояснила, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем продовжували проживати як чоловік та дружина, вели спільне господарство, у них був спільний бюджет. За час спільного проживання вони придбали земельну ділянку та автомобіль, який оформили на відповідача. На даний час відповідач став заперечувати факт спільного проживання, а тому вона змушена звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, щоб у подальшому поділити спільне майно.
Представник позивачки - адвокат Матрос І.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову, вказавши, що матеріалами справи у сукупності підтверджується подальше спільне проживання сторін після розірвання шлюбу, і той факт, що відповідач працював у різних регіонах свідчить лише про те, що останній забезпечував свою родину фінансово, а позивачка займалася вихованням їх дітей, побутом та робила ремонт у будинку за кошти, що передавав відповідач. Після 2022 року сторони разом відвідували різні міста України, де ніс службу відповідач та проживали як одна родина, позивачка організовувала збори та доставку екіпірування до ЗСУ, де проходив службу відповідач. Крім того, із наявних в матеріалах справи світлин зафіксовано, що сторони мають теплі почуття один до одного. Також адвокат просив не брати до уваги показання свідка ОСОБА_5 , оскільки воно є упереджене через те, що позивачка, яка є матір`ю свідка не дозволила їй забрати транспортний засіб.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідач у судовому засіданні, яке відбувалося 05.11.2025, позовні вимоги не визнав, заперечував щодо задоволення позову. Вказав, що після розірвання шлюбу він із позивачкою спільно не проживав. У кожного із сторін було своє приватне життя. Із позивачкою він спілкувався тільки щодо виховання спільних дітей, приїжджав до позивачки, щоб відвідати дітей. Відповідач наголошував, що взаємних прав та обов`язків приманних подружжю між ними не було.
У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Чух В.С. заперечував з приводу задоволення позову. Зазначав, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують факт проживання її та відповідача, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період із жовтня 2012 року по серпень 2024 року. Підтримав відзив на позов від 15.03.2025. Крім заперечень, викладених у відзиві з посиланням на практику Верховного Суду вказав, що близькі стосунки не свідчать про притаманність сторонам стосунків, притаманних подружжю, не підтверджено факт ведення спільного господарства. Крім того, ініціатором зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на спільних дітей була саме позивачка, що додатково підтверджує відсутність взаєморозумінні і навпаки спростовує наявність у сторін теплих відносин один до одного.
У судовому засіданні представником відповідача заявлено усне клопотання про намір звернутися до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення в порядку ст. 141 ЦПК України із заявою про відшкодування витрат на правову допомогу.
17.03.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позов, зі змісту якого убачається, що представник відповідача вважає позовні вимоги надуманими, необґрунтованими та непідтверджені належними доказами. Позовні вимоги заявлені з корисною метою - заволодіти майновими правами відповідача. Більш того, на думку представника відповідача, позов поданий з порушенням норм процесуального права, що є підставою для залишення позову без розгляду, або закриття провадження у справі. Зі змісту позовної заяви незрозуміло, чим саме і які саме права позивачки порушив відповідач, що обумовили її звернення до суду. На думку представника відповідача, вимога позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки належить до розгляду в порядку окремого провадження.
Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.01.20224 у справі №523/14489/15-ц, де вказано, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у випадку окремого провадження виникає спір про право, який в рішається в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Велика Палата Верховного суду у зазначеній постанові вважає, що обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи встановлення спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких установлені відповідні обставини. У резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи відмову у задоволенні позову повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
Представник відповідача зазначає, що спільні фото, на які посилається позивачка як доказ спільного проживання з відповідачем не є належним доказом спільного проживання, а лише фіксація дводенного відпочинку разом з дітьми та заради дітей, коли відповідач приїздив з АТО, а потім з війни у коротку відпустку. Факту спільного проживання, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин та взаємних прав і обов`язків між сторонами ніколи після розлучення не було і бути не могло, оскільки вони навіть не проживали разом. Позивачка весь час мешкала у м. Городня, а відповідач у м. Чернігів. Грошові кошти, які надсилав відповідач на картковий рахунок позивачки, призначалися для утримання спільних дітей в якості аліментів по судовому наказу від 01.08.2019 у справі №732/1280/19. Представник відповідача вважає, що взагалі недоречно стверджувати про спільне ведення господарства за наявності спільного бюджету, коли один із сторін сплачує іншому грошові кошти в якості аліментів на утримання дітей. Аналіз, наданих позивачкою доказів в їх сукупності дає підстави, на переконання представника відповідача, для висновку, що заява про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є необґрунтованою, заявлена з метою заволодіти частиною майнових прав відповідача, а отже підлягає залишенню без розгляду (а. с. 55-59).
Заслухавши сторін, їх представників, допитавши свідка, дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулися сторони, враховуючи позиції учасників справи, висловлені ними у процесуальних заявах по суті справи, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Водночас, відповідно до положень ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
На підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено такі обставини.
Із дослідженого в судовому засіданні заочного рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2012 року по справі № 2505/1989/2012 установлено, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірваний. Заочне рішення набрало законної сили 27 серпня 2012 року (а. с. 13-14).
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , що видане повторно, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Чернігів, його батьками значаться: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (а. с. 15).
З витягу з реєстру територіальної громади №2025/001144128 від 27.01.2025 убачається, що ОСОБА_1 зареєстрована з 25.07.2007 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12).
Згідно із відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №1152760 від 27.02.2025 ОСОБА_4 зареєстрований проживаючим з 22.06.2015 за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 36).
З дослідженого в судовому засіданні судового наказу від 01.08.2019 по справі №732/1280/19 установлено, що з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 17.07.2019 і до досягнення повноліття найстаршою дитиною (а. с. 207).
Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_3 , виданою на ім`я ОСОБА_4 , останній у період із жовтня 2012 року по серпень 2024 року працював на різних підприємствах (а. с. 192-195).
За інформацією начальника Відділу з питань реалізації державної соціальної політики №1 Управління соціального захисту населення Чернігівської РДА від 02.09.2025 №09/763 ОСОБА_1 станом на 30.06.2025 перебувала на обліку та отримувала: державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям з 01.08.2013 по 30.06.2025 (з 01.03.2025 по 30.06.2025 сума допомоги складала 3520,30 грн, щомісячно) та допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.03.2022 по 29.02.2024 у сумі 8000,00 грн, щомісячно).
З 01.07.2025 функції з призначення та виплати державних соціальних допомог передані Пенсійному Фонду України (а. с. 198).
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що вона є донькою сторін у справі. Підтвердила факт, що її батьки після офіційного розірвання шлюбу разом як сімейна пара не проживали, і їх пов`язували між собою тільки вона та її молодший брат, спільного бюджету у батьків не було,за спільні кошти нічого не купували, будь-яких подарунків батько матері не робив, нічого їй не купував, батько перераховував матері кошти, а вона купляла все, що потрібно було свідку та її брату. Повідомила, що батько приїжджав рідко, а коли він приїжджав, то спав окремо в передпокої на дивані. Для того, щоб побачитися з батьком, у містах, де він проходив службу, їздили втрьох - свідок, її брат та матір, оскільки матір їх супроводжувала як доросла. Вказала, що по приїзду на місце вона з братом і батьком гуляли втрьох, а матір з ним не ходила, була у номері. Не пам`ятає, хто і де ночував, коли приїжджали до батька у Київ, Дніпро, Рівне. Повідомила, що у кожного з батьків були відносини з іншими особами. У матері постійного джерела доходу не було, їй переказували кошти і фінансового допомагали чоловіки, з якими вона зустрічалася. За спір щодо квартири та земельної ділянки вона не знає.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України.
Згідно із роз`ясненнями Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України та п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.
Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення чоловіком та жінкою спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.
Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до такого висновку.
Як установив суд, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки та відповідача ОСОБА_4 після розірвання шлюбу у період із жовтня 2012 року по серпень 2024 року.
Встановлення зазначеного факту необхідно позивачці для можливості поділу спільного майна, яке було придбане сторонами у зазначений період.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду, викладену від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника (пункт 40). Для того щоб визначити джерело придбання спірного нерухомого майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них (пункт 61).
Згідно з абзацом 5 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; п. 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; показання свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).
Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.
Позивачкою не надано належних та допустимих доказів достатніх для обґрунтованого висновку про ведення сторонами в період з жовтня 2012 року по серпень 2024 року спільного господарства, надбання та об`єднання їх коштів для створення спільного бюджету, наявність спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків. 
Слід зазначити, що долучені до справи фотографії (а. с. 16-18) можуть підтверджувати лише факт зафіксованої зустрічі в конкретному місці та осіб, які є на світлинах.
В судовому засіданні була допитана як свідок ОСОБА_5 , яка підтвердила відсутність спільного побуту, бюджету, витрат та доходів між сторонами.
Судом встановлено, що позивачка зверталася у 2019 році до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей. Доказів того, що виконавче провадження закрито чи доказів звернення позивачки до серпня 2024 року із заявою про повернення виконавчого документа матеріали справи не містять.
Факт звернення позивачки до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів є свідченням неналежного виконання батьком свого обов`язку утримувати дітей й, відповідно, відсутні підстави стверджувати про наявність взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Крім того, це є свідченням припинення шлюбних відносини, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, показання свідка, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, у тому числі, у їх сукупності, про що наголошував адвокат Матрос І. М., факт її спільного проживання у період з жовтня 2012 року по серпень 2024 року однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_4 , ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період часу з жовтня 2012 по серпень 2024 року.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись статтями 2-7, 10-13, 76, 78-81, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, відмовити повністю.
Судові витрати залишити за позивачкою.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений і підписаний 27.04.2026.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ).
Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ).

Суддя А. О. Бойко