Справа № 199/10858/23
(2/199/232/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

27.02.2026 року  Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого – судді Авраменка А.М.,
при секретарі судового засідання – Кріпаченко М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 , про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, –

ВСТАНОВИВ:

20 грудня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним первісним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що вона до укладення шлюбу із відповідачем за власні кошти, які отримала з продажу квартири в АР Крим у 2014 році, придбала домоволодіння АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою із кадастровим №1210100000:01:393:0005, які наразі зареєстровані на праві власності за позивачем як одноосібним власником. З лютого 2023 року між сторонами припинено фактичні шлюбні відносини через постійні сварки, а 06 листопада 2023 року рішенням суду було розірвано шлюб сторін. Спільне господарство сторони не ведуть, спільного бюджету не мають. Відповідач постійно чинить позивачу перешкоди у користуванні її домоволодінням, хоча не є його співвласником, не зареєстрований у ньому, зловживає спиртні напої, постійно вчиняє відносно позивача психологічне насильство, через що позивач постійно зверталась до правоохоронних органів. Через неможливість спільного проживання із відповідачем позивач разом дітьми вимушена з 15 вересня 2023 року проживати в орендованій квартирі. Будь-яких письмових або усних домовленостей між сторонами щодо продовження проживання відповідача у домоволодінні позивача не існує. Відповідач має частку у праві спільної власності в квартирі в м. Києві, не бере участі у в утриманні будинку позивача, постійно руйнує будинок. За таких обставин позивач звернулась до суду із даним первісним позовом, в якому просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на домоволодіння шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Судові витрати позивач просила покласти на відповідача.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2023 року первісний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2024 року прийнято до спільного розгляду з первісним із об`єднанням в одне провадження вищевказаний зустрічний позов.
В обґрунтування свого позову зустрічний позивач послався на те, що спірне домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 є спільним сумісним майно сторін, оскільки з липня 2011 року сторони почали проживати разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу спочатку за адресою АДРЕСА_2 в орендованому будинку, згодом переїхали за адресою АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась спільна дитина – син ОСОБА_4 , у грудні 2014 року сторони переїхали у спірне домоволодіння. Спірне домоволодіння сторони придбали за спільні кошти. За час шлюбу сторін також було придбано автомобіль «Daewoo Lanos» д.н.з. НОМЕР_1 , який відповідач за зустрічним позовом без згоди позивача за зустрічним позовом продала після розірвання шлюбу сторін 29 листопада 2023 року. За таких обставин зустрічний позивач звернувся до суду із даним зустрічним позовом, в якому просив суд встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю з липня 2011 року по 11 вересня 2020 року включно, визнати об`єктом спільної сумісної власності спірне домоволодіння та земельну ділянку, на якій таке домоволодіння знаходиться, у порядку його поділу визнати за кожною із сторін право власності на частинку спірних домоволодіння та земельної ділянки, а також визнати зазначений автомобіль об`єктом спільної сумісної власності сторін і зобов`язати зустрічного відповідача сплатити на користь зустрічного позивача частину вартості такого авто, а саме 53118 гривень.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2024 року за клопотанням представника зустрічного позивача у справі призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року провадження у справі поновлено для вирішення клопотання представника первісного відповідача/зустрічного позивача про заміну експертної установи.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2024 року за клопотанням представника зустрічного позивача у справі призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року провадження у справі поновлено у зв`язку із надходженням експертного висновку.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року без оформлення окремого документу, однак із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 16 січня 2026 року задоволено клопотанням представника зустрічного позивача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції.
В останнє судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, натомість від первісного позивача/зустрічного відповідача до суду надійшла заява про проведення судового засідання за її відсутності та задоволення первісних позовних вимог, у задоволенні зустрічних позовних вимог первісний позивач/зустрічний позивач просила суд відмовити. Від первісного відповідача/зустрічного позивача до суду надійшла також заява про проведення судового засідання за відсутності вказаного учасника справи із задоволенням зустрічних позовних вимог та відмовою у задоволенні первісних позовних вимог.
В ході розгляду справи первісний позивач/зустрічний відповідач, її представник первісні позовні вимоги підтримували, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. Зокрема, представник первісного позивача/зустрічного відповідача заперечував доведеність зустрічного позову, зокрема через неналежність та недостатність поданих доказів на підтвердження спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, витрачання первісним відповідачем/зустрічним позивачем коштів на придбання спірного домоволодіння.
Під час розгляду справи первісний відповідач/зустрічний позивач, його представника проти задоволення первісного позову заперечували, натомість підтримували зустрічний позов, наполягаючи на його задоволенні з підстав викладених й ньому. Зокрема, спираючись на покази свідків, відео, а також зазначаючи про неможливість прийняття судом до уваги договору купівлі-продажу квартири у АР Крим, оскільки остання на той час вже була тимчасово окупованою територією України.
У відзиві на первісний позов представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з тих підстав, що посилання первісного позивача на те, що первісний відповідач руйнує будинок спростовується поданими стороною первісного відповідача доказами, якими підтверджується здійснення первісним відповідачем реконструкції будинку. Спірне домоволодіння не є особистою власністю первісного відповідача, оскільки на час його придбання сторони тривалий час проживали однією родиною, вели спільне господарство, у них народилась спільна дитина. Первісний відповідач з 2014 року проживає у спірному будинку, іншого майна в м. Дніпро не має, працює в м. Дніпро, а тому виселення відповідача буде непропорційним втручанням у його право на житло. Представник відповідача стверджує, що спірне домоволодіння було придбано сторонами за спільні кошти.
За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України.
Вислухавши в ході розгляду справи учасників справи, допитавши свідків, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони в період з 12 вересня 2020 року по 07 грудня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого первісний позивач/зустрічний відповідач змінила своє прізвище « ОСОБА_5 » на дошлюбне « ОСОБА_6 », що підтверджується копією рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2023 року у справі №199/8296/23, яке набрало законної сили, а отже має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи.
Також судом встановлено, що сторони мають спільну дитину – сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується вищевказаним рішенням суду про розірвання шлюбу сторін.
23 грудня 2014 року, тобто до реєстрації шлюбу сторін, приватним нотаріусом ДМНО Кір`як К.А. за реєстровим №1277 посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння, на підставі якого в той же день за ОСОБА_7 , як одноосібним власником, зареєстровано право власності на спірне домоволодіння АДРЕСА_1 . Придбання домоволодіння первісним позивачем/зустрічним відповідачем здійснено за 149000 гривень. Згідно п.7 зазначеного договору купівлі-продажу ОСОБА_7 , як покупцем, засвідчено, що спірне домоволодіння набувається нею на праві приватної особистої власності. Крім того, з тієї ж дати на підставі того ж договору за ОСОБА_7 зареєстровано і право власності на земельну ділянку із кадастровим №1210100000:01:393:0005 площею 0,0594 га, на якій розташоване спірне домоволодіння. Сплата грошових коштів за придбане домоволодіння та земельну ділянку здійснена була виключно ОСОБА_7 . Викладене підтверджується копією договору купівлі-продажу домоволодіння, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією розписок про отримання коштів продавцями будинку та земельної ділянки, а також рієлтором на надані ним послуги, показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 .
За адресою спірного домоволодіння з 2015 року зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання ОСОБА_7 , її дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також спільної дитини сторін ОСОБА_4 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади, копією довідки №024563 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб.
Як встановлено судом з показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 сторони внаслідок наявності між ними конфліктів не проживали постійно разом однією сім`єю на момент купівлі ОСОБА_7 спірного домоволодіння та земельної ділянки, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів протилежного (проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу на момент придбання спірного нерухомого майна) стороною первісного відповідача/зустрічного позивача суду не подано.
Первісний відповідач/зустрічний позивач ОСОБА_2 фактично проживає без реєстрації за адресою спірного домоволодіння майже одразу після його придбання ОСОБА_7 по теперішній час безперервно, брав участь у ремонті домоволодіння, що підтверджується листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, довідкою з Єдиного державного демографічного реєстру, не заперечувалось сторонами по справі, а також підтверджується показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .
Згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 з 04 березня 2009 року здійснено державну реєстрацію 1/9 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 .
Станом на час розгляду справи за ОСОБА_7 згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно значиться зареєстрованим з 08 серпня 2005 року право одноосібної приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією договору купівлі-продажу квартири від 05 серпня 2005 року, копією витягу з Державного реєстру правочинів, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Разом з тим, в ході розгляду справи стороною первісного позивача/зустрічного відповідача подано суду лист нотаріуса Сімферопольського міського нотаріального округу Республіки Крим від 10 жовтня 2024 року, копією договору купівлі-продажу квартири, посвідчену нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Республіки Крим від 26 листопада 2014 року, про продаж ОСОБА_7 за 2092000 російських рублів вищевказаної квартири, факт чого (продажу квартири) підтвердив в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_3 . В той же час, відповідно до норм ч.ч.5, 6 ст.11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. На тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відтак, суд не може прийняти до уваги як належні та допустимі докази зазначені лист та договір купівлі-продажу квартири. Укладення ж та виконання договору згідно ст.218 ЦК України не може підтверджуватись лише свідченнями свідків.
Судом також встановлено, що первісний відповідач/зустрічний позивач ОСОБА_2 з 23 березня 2017 року працює в ТОВ «АВ Метал Груп» (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, Шолом-Алейхема, 5) начальником складу Складського господарства (Берегова), де характеризується позитивно, що підтверджується копією довідки про підтвердження місця роботи, копією службової характеристики, копією трудової книжки.
В ході розгляду справи судом встановлено, що 16 лютого 2021 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, на ім`я ОСОБА_7 було зареєстровано на праві власності автомобіль «Daewoo Lanos» д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , який на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ МВС №1249 №2023/4177613 від 29 листопада 2023 року, перереєстровано на ОСОБА_3 , однак ОСОБА_7 продовжує ним користуватись. Відчуження авто відбулось без згоди ОСОБА_2 . Викладені обставини підтверджуються копією листа РСЦ ГСЦ у Дніпропетровській та Запорізькій областях, відеозаписом, наданим стороною первісного відповідача/зустрічного позивача, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Згідно висновку експерта №30/11/24 за результатами судової транспортно-товарознавчої експертизи від 09 грудня 2024 року ринкова вартість автомобіля «Daewoo Lanos» д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 на дату проведення огляду 30 листопада 2024 року становить 90960,09 гривень.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЗК України, СК України, ЖК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція).
Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Положеннями ст.158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.
Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 374, 380 ЦК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок, земельна ділянка, рухоме майно, різновидом якого є транспортні засоби), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування, а також рухоме майно, різновидом якого є транспортний засіб.
При цьому законодавство, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду даної справи, у положеннях ст.ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.40, 120 ЗК України закріплювало і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності.
Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Положеннями ст.36 СК України визначено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
В той же час, відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 (ст.ст.60-74) СК України.
Нормою ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Положеннями ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Нормою ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Згідно ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Згідно ст.89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, подружжя та  співвласників жилого будинку.
Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Положеннями ст.47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Нормою ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічні положення містить ст.383 ЦК України.
За змістом ст.ст.391, 395, 401, 402 ЦК України різновидом речового права на чуже майно є право користування (сервітут). Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене і щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Нормою ст.156 ч.ч.1, 4 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.64 ЖК України передбачено до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
За змістом ст.ст.104, 105, 110, 114 СК України шлюб припиняється в тому числі внаслідок його розірвання на підставі рішення суду. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Положеннями ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Частиною 4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу (плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги).
Нормою ст.406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється в тому числі у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Нормою ст.157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
В свою чергу, згідно норми ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
За змістом норм ст.18 СК України, ст.16 ЦК України способами захисту сімейних прав та інтересів є встановлення правовідношення, визнання права.
За змістом положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Встановлення факту проживання однією сім`єю у разі існування спору про право вирішується у позовному провадженні (постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року по справі №454/1106/17).
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно з частиною першою ст.17 Закону України «Про власність». Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі №163/754/17, від 06 квітня 2020 року по справі №641/7033/18, від 24 січня 2020 року по справі №546/912/16-ц, від 19 березня 2020 року по справі №303/2865/17.
За змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року по справі №644/6274/16-ц, від 03 липня 2019 року по справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року по справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року по справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року по справі №522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року по справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року по справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року по справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року по справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року по справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року по справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц, від 12 грудня 2019 року по справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року по справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року по справі №490/10757/16-ц, від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16, від 09 листопада 2020 року по справі №757/8786/15-ц, від 23 вересня 2021 року по справі №204/6931/20, від 03 листопада 2022 року по справі №361/4744/19, від 11 квітня 2023 року по справі №165/2346/20, від 07 червня 2023 року по справі №509/3416/18, від 28 червня 2023 року по справі №357/9241/21.
Перебування в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №244/4801/13-ц).
Крім того у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року по справі №937/8424/20 викладено наступний правовий висновок. У ст.74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні ст.74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У ст.74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів; законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто; спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті; як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року по справі №523/14489/15-ц.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 155).
Отже, підсумовуючи все вищевикладене, спираючись на наведені вище обов`язкові для врахування правові висновки судів касаційної інстанції, оцінюючи встановлені судом фактичні обставини спірних правовідносин та подані в обґрунтування і заперечення зустрічних позовних вимог докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з липня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Правова позиція суду щодо такого результат розгляду означеної позовної вимоги зумовлена наступним.
Вирішуючи першу заявлену зустрічну позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, враховуючи наведений вище правовий висновок Великої Палати Верховного щодо неефектичності такого способу захисту у позовному провадженні, суд вважає за неможливе задоволення цієї позовної вимоги.
Разом з тим, встановлення означеного факту є необхідним для вирішення подальших належних та ефективних зустрічних позовних вимог про поділ спільного сумісного майна сторін та первісної позовної вимоги про виселення, а тому мотивування щодо доведеності чи недоведеності такого юридичного факту суд має викласти у мотивувальній частині свого рішення. Виконуючи таку вимогу, суд приходить до висновку про недоведеність заявленого зустрічним позивачем до встановлення факту його спільного проживання із зустрічним відповідачем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з липня 2011 року по 11 вересня 2020 року. Своє рішення суд мотивує тим, що згідно сталої судової практики та правових висновків Верховного Суду (постанови від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц) показання свідків та спільні фотографії, як і спільна присутність на святах, факт періодичного спільного відпочинку не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Для підтвердження факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідним є доведення саме сукупності певних обставин – спільне проживання (фактичне тривале мешкання за однією адресою зі збереженням більшості власних речей у цьому житлі), спільний побут (ведення обома сторонами спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна для спільного користування за спільні кошти, спільною працею, участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування), виникнення взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю (піклування один про одного, перебування у близьких стосунках, реалізацію особистих немайнових прав тощо). Разом з тим, зустрічний позивач на підтвердження заявленого ним факту спільного проживання із зустрічним відповідачем до реєстрації їх шлюбу фактично надав суду лише низку фотографій та відеозаписів, якими зафіксовано спільне проведення сторонами свят, відпочинку, розваг, спілкування, а також зустрічний позивач заявив свідків, які в ході їх допиту підтвердили обставини, що мали місце вже після придбання спірного домоволодіння та земельної ділянки (проживання у ньому саме зустрічного позивача, здійснення ним ремонтних робіт). Відтак зазначені докази, з огляду на вищевикладене, не можуть бути достатніми для підтвердження заявленого факту спільного проживання сторін однією сім`єю до реєстрації шлюбу, зокрема і тому, що факт їх спільного та постійного проживання, в тому числі і на момент придбання спірного нерухомого майна, залишився не тільки не доведеним, а й спростованим показами свідків, заявлених стороною зустрічного відповідача. Не доведеним залишилось і ведення сторонами спільного господарства, наявність спільного бюджету – через неподання доказів на підтвердження цієї обов`язкової складової предмету доказування, в першу чергу на момент придбання спірного нерухомого майна. Щодо наявності у сторін спільної дитини, яка народилась до реєстрації шлюбу сторін, то дана обставина так само не може бути самодостатньою підставою для підтвердження заявленого стороною зустрічного позивача факту, як правової підстави для поширення на спірне нерухоме майно режиму спільної сумісної власності подружжя.
Не приймає до уваги суд покази свідка ОСОБА_14 з огляду на їх неконкретність.
Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення зустрічного позову в частині позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю до реєстрації їх шлюбу через неналежність/неефективність такого способу захисту в позовному провадженні та недоведеність цього заявленого факту, а також про відсутність підстав для задоволення зустрічної позовної вимоги про визнання спільним сумісним майном спірного нерухомого майна із його подальшим поділом між сторонами, оскільки така позовна вимога є похідною та ґрунтується на доведенні зазначеного факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, однак останній в судовому засіданні доказано не було.
Вирішуючи решту зустрічних позовних вимог, а саме про визнання спільним сумісним майном подружжя автомобіля із подальшим стягненням компенсації в розмірі вартості частки такого авто, суд керувався наступним.
Так, наведене вище судом чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17.
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога – це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року по справі №522/17831/20.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст.365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у ст.7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст.364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Наведений вище правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року по справі №210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №487/6195/16-ц, від 09 червня 2021 року по справі №760/789/19.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя або жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Щодо позовних вимог про припинення права спільної сумісної власності подружжя за наслідками його поділу, то задоволення вимоги про поділ об`єкту спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожною із сторін права власності на частину такого майна (конкретного об`єкту) саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому в суду відсутні підстави зазначати в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо спірних майна. Окрема позовна вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року по справі №523/14489/15-ц.
З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (ст.369 ЦК України, частина 3 та 4 ст.60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.
Пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18 (п.8.67). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна – ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.
Наведений двома абзацами вище правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі №125/2157/19.
Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній справі, то в ході розгляду справи було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 12 вересня 2020 року по 07 грудня 2023 року, в ході якого проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. При цьому у вказаний період, а саме 16 лютого 2021 року сторонами було придбано спірне рухоме майно – автомобіль «Daewoo Lanos» д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , право власності на який після його придбання було зареєстровано за зустрічним відповідачем як за одноосібним власником. При цьому, між сторонами відсутні будь-які належним чином оформлені домовленості, зокрема шлюбний договір, на підставі яких вказане рухоме майно може бути безумовно віднесено до особистої приватної власності будь-кого зі сторін. Викладені фактичні обставини за змістом норм ст.ст.60, 61, 63, 64 СК України дозволяють суду дійти висновку, що з огляду на встановлену законом презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не зважаючи на те, за ким з них зареєстроване права власності на нього, наведене вище рухоме майно є спільним майном сторін та належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно, зустрічний позивач має право на поділ такого майна, розмір часток у якому сторін презюмується рівним. Разом з тим, оскільки 29 листопада 2023 року спірний автомобіль зустрічним відповідачем без згоди зустрічного позивача було відчужено на підставі договору купівлі-продажу на користь іншої особи, а докази використання коштів від такого відчуження в інтересах сім`ї відсутні, зустрічний позивач має право на пред`явлення вимоги про стягнення із зустрічного відповідача на свою користь половини вартості такого автомобіля, яка визначається станом на час розгляду справи. Висновком експерта №30/11/24 від 09 грудня 2024 року, складеним за наслідками призначеної ухвалою суду і цій справі судової транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що вартість спірного автомобіля становить 90960,09 гривень, а отже зустрічний позивач має право на стягнення із зустрічного відповідача половини означеної суми – 45480,05 гривень, в той час як у своєму позові зустрічний відповідач заявив до стягнення 53118 гривень. Відтак зустрічні позовні вимоги про визнання спільним сумісним майном сторін спірного автомобіля та стягнення половини його вартості в розмірі 53118 гривень підлягають частковому задоволенню – шляхом стягнення із зустрічного відповідача на користь зустрічного позивача 45480,05 гривень.
Вирішуючи первісні позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення первісного відповідача/зустрічного позивача, суд виходив із наступного.
Так, ст.8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.
У п.27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст.8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У п.п.40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п.50).
Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, п.п.60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п.50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06, п.п.21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п.110, ECHR 2000-I).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції.
Разом із тим, у спірних правовідносинах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення права позивача, як власника житлового будинку/квартири, захищені і ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Конвенція в ст.1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства – прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.
У випадку, коли спір виник між власником житлового будинку/квартири, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку/квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування ст.ст.391, 395, 405, 406 ЦК України та ст.ст.64, 150, 156 ЖК України.
Аналіз правових норм житлового законодавства дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК України був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК України, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
У рішеннях Конституційного Суду України №4-зп від 03 жовтня 1997 року (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та №5-рп/2012 від 13 березня 2012 року (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) №1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
При порівнянні норм ЖК України та ЦК України можна зробити такі висновки. У ч.1 ст.156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку/квартири на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку/квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення спору між власником-користувачем житла та користувачем цього житла, який є колишнім членом сім`ї власника, є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення ст.406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав – якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст.402, ч.1 ст.405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися і з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст.50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, з яким після розірвання шлюбу залишилась проживати спільна з відповідачем дитина, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком/квартирою.
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).
Наведені вище правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц, від 13 жовтня 2020 року по справі №447/455/17, а також у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №243/7004/17, від 30 січня 2019 року по справі №441/667/17, від 26 червня 2019 року по справі №676/905/16-ц, від 04 грудня 2019 року по справі №235/9835/15-ц, 10 березня 2021 року по справі №686/26093/19. Такі висновки за змістом ст.263 ЦПК України є обов`язковим для врахування судом при ухваленні рішення по суті спору у даній цивільній справі.
У постанові Верховного Суду від 23 травня 2024 року по справі №595/524/18 викладено наступну правову позицію.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України). Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції).
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 рокуу справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у права на повагу до житла та на мирне володіння майном із гарантіями статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції відповідно є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаних статей, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у правана повагу до житла та права власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Інакше кажучи, оскаржений захід повинен не тільки мати підставу в національному законодавстві, але й відповідати вимогам до якості закону: положення останнього мають бути достатньо чіткими у термінах і передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, зокрема, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Якщо можливість втручання у вказані правапередбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: у право на повагу до житла - лише в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб; у право на мирне володіння майном - або з метою контролю за користуванням ним відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право на повагу до житлата у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення відповідно статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Втручання у право має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria», заява № 20082/02), § 56)..
Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis, зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року («Rysovskyy v. Ukraine», заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року («Kryvenkyy v. Ukraine», заява № 43768/07)). Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Станкова проти Словаччини» від 9 жовтня 2007 року («Stankova v. Slovakia», заява № 7205/02), §60-63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, можна разом із іншими чинниками брати до уваги, вирішуючи питання про те, чи встановлений справедливий баланс оскарженим заходом (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy», заява № 33202/96), § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року («Dakus v. Ukraine», заява № 19957/07), «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 березня 2011 року («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року («Sadovyak v. Ukraine», заява № 17365/14)).
Порушення Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із трьох зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
З огляду на підстави позову для вирішення спору застосовні положення статті 391 і глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України; застосування до них положень ЖК України, прийнятого 30 червня 1983 року, з подальшими змінами не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Тоді як ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнятий пізніше. Тому темпоральну колізію норм права треба вирішуватися на користь норм ЦК України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України). Право користування чужим майном регламентоване у статтях 401-406 ЦК України. Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини першої статті 406 ЦК України).
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), зокрема усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна (п.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі №761/5115/17). Метою такого позову є припинення неправомірних дій, не пов`язаних із позбавленням володіння майном. Інакше кажучи, негаторний позов може заявити, зокрема, власник, з володіння якого майно не вибуло, тобто коли порушені насамперед його права на користування та розпорядження майном. Належним відповідачем за таким позовом є особа, яка перешкоджає користуватися та розпоряджатися майном.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Стаття 391 ЦК України визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень його прав будь-якими особами шляхом, який власник вважає прийнятним. Те, хто саме спричинив порушення права та з яких підстав, не має значення (див. постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16).
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які із ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).
У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла відповідача, який не є власником будинку, та правом власності на нього позивача. Задоволення позову є втручанням у право на повагу до житла відповідача, а відмова у його задоволенні допускає втручання у право власності позивача.
Наведені вище приписи та практика їхнього застосування є достатньо чіткими та передбачуваними для відповідача, займає належне позивачу на праві власності житлове приміщення. Тому суду слід з`ясувати, чи є легітимна мета втручання у право на повагу до житла, а за її наявності чи пропорційним цій меті є задоволення позову.
Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі №754/613/18-ц, від 27 серпня 2024 року по справі № 201/193/22.
Вирішуючи даний спір, суд також спирається і на наступну правову позицією. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Так, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ст.116 ч.1 ЖК України). Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, ст.116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Протиправна винна поведінка – це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші у квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню у квартирі або житловому будинку. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року по справі №752/6030/19, від 19 січня 2022 року по справі №445/399/20, від 09 грудня 2021 року по справі №742/78/20, від 19 травня 2022 року по справі №489/4782/18, від 01 червня 2022 року по справі №161/16344/20, від 07 листопада 2022 року по справі №720/711/21.
Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом було встановлено, що сторони в період з 12 вересня 2020 року по 07 грудня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, до якого 23 грудня 2014 року первісним позивачем було набуто у власність спірне домоволодіння та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. Враховуючи час та встановлені судом обставини набуття первісним позивачем зазначеного нерухомого майна, а також недоведеність в ході розгляду справи факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та/або факту майнової участі первісного відповідача/зустрічного позивача у придбанні такого нерухомого майна, останнє є особистою приватною власністю первісного позивача/зустрічного відповідача. Після придбання спірного домоволодіння первісний відповідач з дозволу первісного позивача, тобто правомірно, вселився у вказане домоволодіння, набувши право користування таким майном (житловий сервітут) як член сім`ї власника житла. Внаслідок розірвання шлюбу сторін первісний відповідач з 07 грудня 2023 року втратив статус члена сім`ї власника займаного ним житла, а отже і припинила існування обставина, яка була правовою підставою для встановлення для первісного відповідача житлового сервітуту. Відтак, звернення первісного позивача до суду із даним позовом про усунення їй перешкод з боку первісного відповідача у користуванні її власністю (нерухомими майном) шляхом виселення первісного відповідача є таким, що ґрунтується на законі (передбачено нормами національного законодавства) та легітимним, оскільки переслідує легітимну менту – захист майнових прав та інтересів власника майна. Разом з тим, припинення сімейних відносин із власником будинку/квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням, а спір щодо виселення такого колишнього члена сім`ї із займаного ним житлового приміщення позивача має вирішуватись з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Тобто первісний відповідач, законне право якого на зайняття житлового приміщення припинене, вправі мати можливість, щоб його виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції. Здійснюючи таке оцінювання на предмет пропорційності, суд враховує, що первісний відповідач вселився в домоволодіння правомірно, безперервно проживає у такому належному первісному позивачу житлі з 2015 року по теперішній час, тобто близько десяти років, робив ремонт у такому житлі, не має іншого власного житла в межах м. Дніпра або Дніпропетровської області, місцезнаходження якого б дозволяло первісному відповідачу зберегти наявну в нього постійну роботу у м. Дніпрі, де він працює з 2017 року, забезпечуючи себе доходом, необхідним для життя. Відтак, за наведених обставин виселення первісного відповідача із займаного ним житла без надання іншого буде невиправданим втручанням у його право на житло, становитиме для первісного відповідача надмірний індивідуальний тягар, що є непропорційним відносно тим обмеженням, які проживання первісного відповідача створює для первісного позивача. З викладеного слідує єдиний можливий та безумовний висновок про відсутність достатніх підстав для задоволення первісного позову, а саме всіх трьох критеріїв, визначених Конвенцією, як обов`язкових підстав/умов для ухвалення позитивного рішення суду про виселення первісного відповідача із займаного ним житла.
При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги як достатні докази для задоволення первісного позову надані первісним позивачем фотокартки домоволодіння, оскільки такі фотокартки самі по собі не свідчать про руйнування саме первісним відповідачем спірного домоволодіння, натомість відповідні твердження первісного позивача спростовуються іншими наявними у справі фотокартками, наданими первісним відповідачем, якими зафіксовано цілісність домоволодіння, а також показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , якими підтверджено участь первісного відповідача у ремонті спірного домоволодіння.
Критично суд оцінює та не приймає до уваги як самодостатній доказ обґрунтованості первісних позовних копію постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року у справі №199/7400/23, якою первісного відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 ч.1 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно первісного позивача у серпні 2023 року, оскільки для оцінки вказаного факту в контексті ст.116 ЖК України як підстави для виселення без надання іншого житлового приміщення необхідним є доведення систематичності, а не одного єдиного факту вчинення домашнього насильства.
Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів відповідачів, заявлених як підстави для відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених зустрічних позовних вимог судовий збір в розмірі 801,81 гривень.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 190, 192, 193, 204, 207, 209, 218, 311, 316, 317, 319, 321, 328, 355, 356, 364, 368, 369, 370, 372, 380, 383, 391, 392, 395, 401, 402, 45, 406, 628, 632, 638, 639, 655-657, 691 ЦК України, ст.ст.3, 18, 36, 57, 60, 61, 63, 65, 68-71, 74, 104, 105, 110, 114 СК України, ст.ст.9, 64, 109, 116, 150, 156, 157 ЖК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89, 120, 158 ЗК України, ст.11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення – відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа – ОСОБА_3 (адреса місця проживання: АДРЕСА_6 ), про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності – задовольнити частково.
У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) грошову компенсацію в розмірі половини вартості рухомого майна – автомобіля «Daewoo Lanos» д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 в розмірі 45480,05 гривень.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
У порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) судовий збір в розмірі 801,81 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко