ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 р. 	Справа № 520/31396/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., повний текст складено 12.02.26 по справі № 520/31396/25
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Харківській області 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
ВСТАНОВИВ
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області , третя особа Головне управління ДПС у Вінницькій області, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 06 жовтня 2025 року №00468100707.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подала апеляційну скаргу , вважає , що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. В обґрунтування посилається на те , що рішення від 12.02.2026 фактично ухвалено на підставі доказів, про існування та зміст яких позивач дізнався лише після ознайомлення з матеріалами справи вже після постановлення рішення. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача документи, а саме копію звернення громадської організації "НОН-СТОП УКРАЇНА" від 01.09.2025р. (вх. ГУ від 02.09.2025р. № 58418/6), позивачу не надсилались, та в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували їх направлення на адресу позивача, а також відповідача. За таких обставин, позивач наголошує на тому, що ці документи не можуть враховуватись судом як належні та допустимі докази та братись судом до уваги. Проте, суд першої інстанції, всупереч положенням п. 9 ст. 79 КАС України, все ж прийняв їх до розгляду, надав їм оцінку та поклав у основу оскаржуваного рішення. Також, вважає, що звернення громадської організації “НОН-СТОП УКРАЇНА” від 01.09.2025 за своєю правовою природою не є зверненням покупця (споживача) у розумінні підпункту 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, а тому не могло бути використане контролюючим органом як належна фактична підстава для призначення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Вказане звернення не містить ідентифікаційних даних платника податків, та не відповідає вимогам до письмових чи електронних звернень, встановленим ст. 5 Закону України “Про звернення громадян” та наказом Мінфіну №297 від 15.06.2020, а тому не могла бути використана як законна підстава для проведення перевірки відповідно до п.п. 80.2.3 ст. 80 ПКУ. Посилається на висновки , викладенні в постанові Верховного суду у постанові від 24 грудня 2025 року у справі №580/4426/25 та у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 820/6001/16. Також, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача, щодо висновків контролюючого органу про нібито не ведення позивачем в порядку встановленому законодавством, обліку товарних запасів. Вказує , що на початок проведення перевірки паном Танасієнком надано контролюючому органу форму ведення обліку товарних запасів в електронному вигляді, яка була продемонстрована за допомогою смартфона, проте перевіряючи відмовилися переглядати надану електронну форму обліку без будь-яких пояснень. Фактично надані позивачем документи не були прийняті та досліджені контролюючим органом, що свідчить про відсутність повноцінної перевірки первинних документів. Більше того, 22.09.2025 року через Електронний кабінет платника податків позивач подав заперечення на акт фактичної перевірки від 15.09.2025 разом із копіями документів, які підтверджують ведення обліку товарних запасів та походження товарів, зокрема форму обліку товарних запасів, накладні на переміщення товару, видаткові накладні, договір оренди та інші документи. Звертає увагу , що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач відмовився від надання документів, тому вважає висновок суду про те, що ненадання документів під час перевірки свідчить про їх відсутність, є передчасним та не ґрунтується на належних і допустимих доказах. Повідомляє про орієнтовний розмір судових витрат, які позивач поніс станом на день подачі позову і планує понести, у зв`язку з розглядом даної справи. Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладенні в апеляційній скарзі , просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 у справі № 520/31396/25 про відмову у задоволенні позову ; ухвалити нове рішення, яким позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, третя особа: Головне управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення – задовольнити; витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги покласти на відповідача.
Головне управління ДПС у Харківській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на обставини та обґрунтування, викладенні у відзиві , просить суд ппеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 – без змін. 
Головне управління ДПС у Вінницькій області подало до суду пояснення , вважає , що Харківський окружний адміністративний суд повно та всебічно з`ясував всі обставини справи, належним чином дослідив всі докази у справі та дійшов законного та обґрунтованого рішення про відмову у задоволенні позову, просить суд апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 – без змін.
ФОП ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив , вважає, що зміст відзиву на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області не відповідає вимогам ст. 304 КАС України, адже відповідач не навів жодних аргументів, які б спростовували доводи викладені в апеляційній скарзі.
ФОП ОСОБА_1 подала до суду заперечення на пояснення третьої особи, вважає , що додаткові пояснення третьої особи не містять нових доводів чи доказів та не спростовують аргументів апеляційної скарги, також, вважаємо, що контролюючий орган перекладає тягар доказування на позивача.
Головне управління ДПС у Харківській області подало до суду заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено , що на підставі п.п. 80.2.3 пункту 80.2 ст. 80 глави 8 розділу ІІ, п. 69.27 підрозділу 10 “Інші перехідні положення” та керуючись ст. 20, 61, 62, пп.75.1.3 п. 75.1 ст. 75, п. 82.3 ст. 82 Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, наказу ГУ ДПС у Вінницькій області від 11.09.2025 р. №4165к, на підставі направлень, виданих ГУ ДПС у Вінницькій області від 12.09.2025 р. №5585 посадовими особами ГУ ДПС у Вінницькій області у вересні 2025 року була проведена фактична перевірка магазину “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Перевірка проводилася з питань дотримання вимог Податкового Кодексу України, Закону України від 06.07.1995р. №265/95-ВР “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”, із змінами та доповненнями, Закону України від 21.06.2012р. №5007-VI “Про ціни і ціноутворення”, із змінами та доповненнями, Кодексу законів про працю України від 10.12.1971р. № 392-VII, із змінами і доповненнями також інших нормативних актів, контроль за дотримання яких покладено на територіальні органи ДПС, та відповідно доповідної записки управління податкового аудиту ГУ ДПС у Вінницькій області №3253/02-32-07-05 від 09.09.2025 р. 
Перевірка проведена з 13:00 год. 15.09.2025р. по 15:02 год. 15.09.2025р., що сторонами у справі не заперечується.
За результатами перевірки складено акт фактичної перевірки №26259/5/02-32-07- 05/3091508203 від 15.09.2025 року, відповідно до якого встановлено наступні порушення:
- пунктів 1, 2 статті 3 Закону України від 06.07.95р. № 265/95ВР “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” (із змінами та доповненнями) на місці проведення розрахунків знаходяться готівкові кошти, отримані від реалізації товарів (надання послуг) в розмірі 26 грн., які не проведено через РРО/ПРРО. Так, згідно даних Х-звіту залишок готівки в касі становить 13 576 грн., а фактично на місці проведення розрахунків залишок готівки становить 13 550 грн..
- пункту 12 статті 3 Закону України від 06.07.95р. № 265/95ВР “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” (із змінами та доповненнями), а саме: - здійснюється торгівля складною побутовою технікою, що потребує гарантійного обслуговування та іншими товарами, які не обліковані у порядку, встановленому законодавством за місцем їх реалізації. Загальна вартість необлікованих товарів становить 186 585 грн. (сто вісімдесят шість тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять грн.).
Не погодившись з висновками акту фактичної перевірки №26259/5/02-32-07- 05/3091508203 від 15.09.2025 р., ФОП ОСОБА_1 було подано до ГУ ДПС у Вінницькій області заперечення (вх. №64187/6 від 22.09.2025 року), розгляд яких відбувся 02.10.2025 р. об 11-30 год. у приміщенні ГУ ДПС у Вінницькій області. В засіданні Комісії з питань розгляду заперечень, пояснень до актів перевірок в режимі відео-конференції на платформі ZOOM взяла участь в якості представника ФОП ОСОБА_1 у розгляді заперечень на акт фактичної перевірки №26259/5/02- 32-07-05/3091508203 від 15.09.2025 р. представник позивачки. 
За наслідками розгляду вказаного вище акту перевірки та заперечень до нього, ГУ ДПС у Харківській області було прийнято оскаржуване в цій справі податкове повідомлення-рішення від 06.10.2025р. № 00468100707 (а.с.120), згідно якого до позивачки застосовано штрафні санкції за порушення п. 12 ст. 3 Закону України від 06.07.1995р. №265/95-ВР “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” в розмірі 186585,00 грн., а також за порушення п.1, п.2 ст. 3 Закону України від 06.07.1995р. №265/95-ВР “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” в розмірі 39,00 грн., а загалом: 186624,00 грн. 
Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того , що підставою для проведення перевірки слугувало звернення громадської організації "НОН-СТОП УКРАЇНА" від 01.09.2025р. (вх. ГУ від 02.09.2025р. № 58418/6) щодо порушень порядку проведення розрахунків у мережі "Техно Їжак", розташованих за адресою: місто Вінниця, вул. Миколи Оводова, буд. 51 (відповідно до баз даних ДПСУ, у зазначеному магазині здійснює діяльність підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ). Судом першої інстанції встановлено, що в ньому містилася, зокрема, інформація щодо можливих порушень податкового законодавства за місцем здійснення підприємницької діяльності позивачки. Фактичною підставою в даній справі слугувала доповідна записка управління фактичних перевірок №3253/02-32-07-05 від 09.09.2025р. Вказана доповідна записка гуртувалася на зверненні про можливе порушення вимог податкового законодавства. Тобто, наказ про проведення перевірки виданий на підставі інформації, яка свідчить про можливі порушення позивачкою податкового законодавства. Суд першої інстанції, посилаючись на висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постановах Верховного Суду від 02.02.2025 р. у справі № 120/11036/23, від 28.04.2025 р. у справі 280/1719/24, зазначає, що видання наказу про проведення перевірки на підставі доповідної записки, яка грунтується на реальних підставах робить обґрунтованою необхідність перевірки, відповідає вимогам статті 80 ПК України, що дозволяє проводити фактичні перевірки на підставі отриманої від органів державної влади або органів місцевого самоврядування інформації, яка вказує на порушення податкового законодавства платником. Таким чином, вважає, що наказ про призначення фактичної перевірки в цій справі прийнятий відповідачем правомірно та у спосіб передбачений чинним законодавством.
Що стосується суті виявленого порушення, суд першої інстанції виходив з того , що обов`язок з доведення правомірності свого рішення покладається на відповідача – суб`єкта владних повноважень, проте обставини порушення права та, зокрема, його характер і обсяг покладається на позивача. Зібраними у справі доказами надання представникам контролюючого органу належних документів ведення обліку товарних запасів при проведенні фактичної перевірки не встановлено. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Одним з видів податкового контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавств відповідно до статті 75 ПК України є право контролюючих органів на проведення камеральної, документальних (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичної перевірки.
Такі перевірки мають свої особливості щодо сфери правового регулювання, підстав для їх призначення, проведення, оформлення результатів та прийнятих за її наслідками рішень.
Так, підпунктом 75.1.3 пунктом 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичної перевірки визначений статтею 80 ПК України.
На відміну від всіх інших передбачених законом перевірок фактична перевірка здійснюється без будь-якого попередження платника податку (особи) відповідно до пункту 80.1 статті 80 ПК України.
Водночас, попри відсутність необхідності попередження платника про проведення фактичної перевірки закон встановлює підставі та обов`язкові умови (обставини), що є необхідною передумовою для її здійснення. Перелік підстав, які зумовлюють проведення фактичної перевірки, окреслений у відповідних підпунктах пункту 80.2 статті 80 ПК України.
У цій справі в основу проведення фактичної перевірки платника податків відповідач поклав підпункт 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України (правова підстава).
Суд першої інстанцій, досліджуючи наказ на перевірку, установив, що в ньому, окрім правової підстави, є також посилання на доповідну записку управління фактичних перевірок від управління фактичних перевірок управління фактичних перевірок №3253/02-32-07-05 від 09.09.2025р як на обґрунтування правової підстави призначення перевірки (фактична підстава).
Згідно з висновками, викладеними Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.03.2024 у справі № 420/9909/23 та від 28.05.2024 у справі № 280/1431/23, підставою для визнання наказів контролюючого органу або наслідків його реалізації протиправними є не будь-які недоліки, а лише ті, які є істотними і суттєво вплинули на реалізацію прав платника податків. Відсутність детальної конкретизації підстав перевірки не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним. Здійснюючи розгляд конкретної справи та оцінюючи обставини, підстави позову, суд не позбавлений можливості встановити та перевірити дійсну наявність або відсутність підстав для призначення фактичної перевірки згідно з наказом, у якому відображено мінімально допустимий обсяг інформації.
Крім того, відповідно до вказаних висновків, якщо відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), покликання у наказі на сам лише підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України.
Колегія суддів звертає увагу також на те, що Верховний Суд у постанові від 20.11.2018 у справі № 820/6001/16 наголосив, що фактичною підставою для проведення фактичної перевірки за підпунктом 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України є письмове звернення покупця (споживача), оформлене відповідно до Закону України «Про звернення громадян», і таке звернення має містити: дані про заявника (у тому числі адресу проживання або місце перебування); інформацію про суб`єкта господарювання, щодо якого подано скаргу; опис обставин, які заявник вважає порушенням; дату та предмет придбання товару/отримання послуги.
Застосовуючи наведені висновки до обставин цієї справи, суд виходить з того, що зі змісту наказу про призначення перевірки вбачається як правова підстава для призначення перевірки (посилання на підпункт 80.2.3 ПК України), так і фактична. У зазначеному наказі фактичну підставу деталізовано шляхом посилання на доповідну записку.
У матеріалах справи міститься відповідне звернення громадської організації "НОН-СТОП УКРАЇНА" від 01.09.2025р. (вх. ГУ від 02.09.2025р. № 58418/6) щодо порушень порядку проведення розрахунків у мережі "Техно Їжак", розташованих за адресою: місто Вінниця, вул. Миколи Оводова, буд. 51 (відповідно до баз даних ДПСУ, у зазначеному магазині здійснює діяльність підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), яке належним чином досліджене судом першої інстанції. 
Отже, у контексті усталеної практики суду касаційної інстанції та з урахуванням установлених у цій справі обставин, колегія суддів виходить з того, що зміст наказу про проведення фактичної перевірки відповідає вимогам податкового законодавства, оскільки містить мінімально допустимий обсяг інформації, необхідний для ідентифікації підстав її призначення. При цьому, як вже зазначалося, сам по собі обсяг викладення підстав у наказі не повинен ототожнюватися з обов`язком контролюючого органу надавати розширене фактичне обґрунтування безпосередньо в тексті такого акта.
Суд враховує, що на практиці накази про проведення фактичних перевірок нерідко стосуються багатьох суб`єктів господарювання, а тому надмірна деталізація фактичних обставин щодо кожного з них в одному документі може бути недоцільною та призводити до його перевантаження. У цьому аспекті посилання в наказі на відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України разом із зазначенням внутрішнього документа, який конкретизує фактичну підставу, може вважатися достатнім.
Водночас у кожному конкретному випадку, якщо підстави позову обґрунтовані неправомірністю призначення перевірки, суди повинні перевірити наявність фактичних підстав більш предметно. 
У цій справі досліджено як доповідну записку, на яку міститься посилання у наказі, так і письмове звернення споживача, що стало підставою для її складення, та надано їм належну правову оцінку.
При розгляді даної справи встановлено не лише наявність посилання на правову норму, а й існування конкретного письмового звернення споживача та доповідної записки, що підтверджують фактичну підставу для призначення перевірки, а тому підстави для застосування висновків щодо повної відсутності фактичного обґрунтування відсутні.
Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року у справі №820/6001/16 наголосив, що фактичною підставою для проведення фактичної перевірки за підпунктом 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України є письмове звернення покупця (споживача), оформлене відповідно до Закону України «Про звернення громадян», і таке звернення має містити: дані про заявника (у тому числі адресу проживання або місце перебування); інформацію про суб`єкта господарювання, щодо якого подано скаргу; опис обставин, які заявник вважає порушенням; дату та предмет придбання товару/отримання послуги.
Верховний суд у постановах від 16 грудня 2025 року у справі № 300/670/25, від 24 грудня 2025 року у справі №580/4426/25 та від 21 січня 2026 року у справі №140/14221/24, скасовуючи рішення судів першої і апеляційної інстанції та направляючи справи на новий розгляд, наголошував на тому, що у випадку, коли фактичною підставою проведення перевірок вказано підпункт 80.2.3 ПК України, суди мають навести та проаналізували зміст звернення, встановити його правову природу та обґрунтувати, з яких саме підстав скарга може бути кваліфікована як звернення покупця (споживача) у розумінні податкового законодавства, а також надати оцінку змісту звернення, встановивши, чи містить воно обставини, які можуть свідчити про ймовірне порушення законодавства конкретним суб`єктом господарювання.
Звернення громадської організації "НОН-СТОП УКРАЇНА" від 01.09.2025р. (вх. ГУ від 02.09.2025р. № 58418/6) містить обставини, які можуть свідчити про ймовірне порушення порядку проведення розрахунків у мережі "Техно Їжак", розташованих за адресою: місто Вінниця, вул. Миколи Оводова, буд. 51 , така скарга відповідає вимогам закону, які є обов`язковими для її врахування як фактичної підстави.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо відсутності у зверненні найменування суб`єкта господарювання, який підлягає перевірці, як такі, що не свідчать про наявність істотного дефекту в оформленні звернення.
Зі звернення вбачається , що таке містить зазначення конкретного об`єкту перевірки - магазин ( торгівельну мережу) із визначеною назвою та точною адресою його розташування, що дозволяє однозначно ідентифікувати місце здійснення господарської діяльності.
Згідно доповідної записки від 09.09.2025 у зазначеному магазині " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює діяльність підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Зміст спірного наказу містить всі обов`язкові реквізити та назву конкретного суб`єкту перевірки - ФОП ОСОБА_1 та забезпечує належну індивідуалізацію об`єкта перевірки та не створює правової невизначеності щодо того, стосовно кого і де саме вона проводиться, а тому відповідні доводи скаржника є безпідставними.
Отже, фактична перевірка позивача, призначена з дотриманням відповідачем порядку призначення перевірок, передбаченого ПК України.
Колегія суддів зазначає, що підставою для визнання наслідків реалізації наказу контролюючого органу про проведення перевірки протиправними є не будь-які недоліки, а лише ті, які є істотними і суттєво вплинули на реалізацію прав платника податків.
Доводи позивача щодо безпідставності призначення та проведення перевірки відповідно до вимог п.п. 80.2.3 ст. 80 ПКУ є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та вищенаведеними нормами законодавства України.
Також. Колегія суддів відхиляє довід апелянта про те, що суд першої інстанцій встановив обставини, які мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Цей довід апелянт обґрунтував тим, що у суді першої інстанції третя особа подала докази , а саме звернення громадської організації "НОН-СТОП УКРАЇНА" від 01.09.2025р. з порушенням вимог частини дев`ятої статті 79 КАС України, що призвело до недопустимості таких доказів і суд помилково взяв їх до уваги.
Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Згідно з частиною третьою статті 79 КАС України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Відповідно до частини дев`ятої статті 79 КАС України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Відповідно до п.п.5.4.-1 пункту 5 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи затвердженого рішенням ВРП 17.08.2021 року №1845/0/15-21 електронний кабінет - персональний кабінет (вебсервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) ЄСІТС, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів ЄСІТС або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу.
З матеріалів справи вбачається , що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2012 року витребувано належним чином завірену копію звернення громадської організації «НОН-СТОП Україна» від 01.09.2025р. (вх. ГУ від 02.09.2025р. № 58418/6) щодо порушень порядку проведення розрахунків у мережі «Техно жак», розташованих за адресою: місто Вінниця, вул. Миколи Оводова, буд. 51.
На виконання вимог вказаної ухвали ГУ ДПС у Вінницькій області надіслано витребувану копію звернення громадської організації “НОН-СТОП УКРАЇНА" від 01.09.2025р. (вх. ГУ від 02.09.2025р. № 58418/6) через підсистему "Електронний суд”.
Представник позивача отримав звернення ГО “НОН-СТОП УКРАЇНА” через підсистему “Електронний суд” 12 лютого 2026 року о 07 год 00 хв.
Враховуючи подання таких доказів через підсистему «Електронний суд» системи ЄСІТС, функціонал якої передбачає надіслання до Електронних кабінетів користувачів відомостей, у тому числі про отримання та реєстрацію документів у справі, а також інших відомостей, що призвели до зміни стану розгляду справи, позивачу забезпечено можливість бути обізнаними щодо подання документів у справі як і можливість ознайомлення з їх змістом.
Зазначене у своїй сукупності не дає суду підстав вважати, що право позивача бути обізнаним про докази та знайомитися з ними було порушено.
Колегія суддів вважає, що прийняття судом рішення у день фактичного отримання позивачем таких доказів, не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки указане порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення судом першої інстанції питання щодо наявності правової та фактичної підстав для призначення перевірки позивача.
Крім того , з позовної заяви вбачається , що 28.10.2025 року на адвокатський запит позивача ГУ ДПС у Вінницькій області направлено звернення споживача від 01.09.2025 (вх. ДПС №58418/6 від 02.09.2025).
Враховуючи наведене доводи позивача щодо призначення та проведення перевірки є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та вищенаведеними нормами законодавства України.
При цьому , колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову , виходячи з наступного.
Щодо порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов`язані вести облік доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Облік доходів і витрат може вестися в паперовому та/або електронному вигляді, у тому числі через електронний кабінет. Фізичні особи - підприємці, які застосовують реєстратори розрахункових операцій відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» зобов`язані вести облік доходів та витрат в паперовому та/або електронному вигляді.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України.
Згідно з пункту 44.3 статті 44 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів, але не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого Податковим кодексом України граничного терміну подання такої звітності та документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - не менш як 1095 днів з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів - не менш як 1095 днів з дня завершення терміну їх дії).
Як вже зазначалось вище, пунктом 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій або/та в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Таким чином, пункт 12 статті 3 Закону №265/95-ВР зобов`язує суб`єктів господарювання (як юридичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців (за виключенням перелічених в абзаці 3 цієї норми осіб)) вести облік товарних запасів і у разі проведення перевірки надати документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження тих товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). При цьому до 01 січня 2022 року суб`єкт господарювання зобов`язаний був надати такі документи під час проведення перевірки, а після цієї дати такий обов`язок має бути виконаним саме на початок її проведення.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 11.01.2024 у справі № 420/12275/22, від 27.08.2024 у справі № 300/2879/22, від 30.09.2025 у справі №520/22949/24.
Згідно зі статтею 20 Закону № 265/95-ВР до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За змістом наведеної норми суб`єкт господарювання несе відповідальність за (окремо або в сукупності): 1) здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку; 2) ненадання під час перевірки документів, які підтверджують саме облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Таким чином, ненадання на початок проведення перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться в місці продажу (господарському об`єкті), є підставою для застосування штрафної санкції на підставі статті 20 Закону № 265/95-ВР.
Порядок ведення обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2021 № 496, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 02.11.2021 за № 1411/37033.
Пунктом 2 розділу I Порядку № 496 визначено, що документи, які підтверджують облік та походження товарів - Форма ведення обліку товарних запасів, визначена додатком до цього Порядку (далі - Форма обліку), та первинні документи; первинні документи - опис залишку товарів на початок обліку, накладні, транспортні документи, митні декларації, акти закупки, фіскальні чеки, товарні чеки, інші документи, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару (найменування суб`єкта господарювання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) або код згідно з ЄДРПОУ суб`єкта господарювання, серія та номер паспорта / номер ID картки для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття РНОКПП та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку в паспорті), дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару.
Пунктом 2 розділу IІ Порядку № 496 визначено, що облік товарних запасів здійснюється ФОП шляхом постійного внесення до Форми обліку інформації про надходження та вибуття товарів на підставі первинних документів, які є невід`ємною частиною такого обліку. ФОП, який здійснює діяльність у декількох місцях продажу (господарських об`єктах), веде облік товарних запасів також за кожним окремим місцем продажу (господарським об`єктом) на підставі первинних документів, які підтверджують отримання товарів такою ФОП або окремим місцем продажу (господарським об`єктом), та/або первинних документів на внутрішнє переміщення товарів між ФОП та його окремими місцями продажу (господарськими об`єктами). Первинні документи на внутрішнє переміщення товарів є невід`ємною частиною такого обліку. Первинні документи, на підставі яких внесено записи до Форми обліку, є обов`язковими додатками до такої форми. Внесення даних до Форми обліку щодо надходження товарів на підставі первинних документів здійснюється до початку їх реалізації.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІ Порядку № 496 записи у Формі обліку ведуться в хронологічному порядку надходження або вибуття товарів.
Згідно з пунктом 9 розділу ІІ порядку № 496 заборонено продаж товарів, на які у місцях продажу таких товарів (господарських об`єктах) відсутні: первинні документи, записи про які внесено до Форми обліку; відповідні записи у Формі обліку про наявні первинні документи; первинні документи і записи у Формі обліку про такі первинні документи.
Пунктом 10 розділу II Порядку № 496 встановлено, що Форма обліку, первинні документи на товари мають зберігатись у місці продажу (господарському об`єкті) до моменту вибуття останньої одиниці товару, відображеної в таких первинних документах. Такі документи щомісячно групуються в хронологічному порядку їх відображення у Формі обліку та/або підшиваються для подальшого зберігання разом із Формою обліку, в якій інформацію про такі документи відображено.
Форма обліку, первинні документи, які підтверджують облік та походження товарів, надаються посадовій особі контролюючого органу на її вимогу під час проведення перевірки. У разі якщо оригінали первинних документів відсутні у місці продажу, посадовій особі контролюючого органу можуть бути надані копії таких первинних документів з подальшим пред`явленням їх оригіналів до закінчення перевірки (за потреби). Такі документи надаються особисто ФОП або особою, яка фактично здійснює продаж товарів (надання послуг) та/або розрахункові операції в місці продажу (господарському об`єкті) такої ФОП. Форма обліку в електронній формі на вимогу посадових осіб контролюючого органу має бути візуалізована у форматі, який дозволяє такій особі здійснити його перегляд та/або копіювання (пункт 11 розділу II Порядку № 496).
Отже , Форма ведення обліку товарних запасів це обов`язковий документ, який ведеться Підприємцями, зокрема тими, які здійснюють реалізацію технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, та в якій (Формі) відображає рух товарів на основі первинних документів. Облік товарних запасів має здійснюватися Підприємцем шляхом постійного внесення до Форми обліку інформації про надходження та вибуття товарів на підставі первинних документів, які є невід`ємною частиною такого обліку.
В постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 300/7407/24 Верховний Суд наголосив, що належними документами, які б достовірно могли б підтвердити облік та походження товарів згідно з Порядком № 496 могли б бути накладні, транспортні документи, митні декларації, акти закупки, фіскальні чеки, товарні чеки, інші документи, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару, дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару.
Повертаючись до обставин цієї справи слід зазначити, що підставою для висновку щодо порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» відповідно до акту перевірки слугувало встановлення наступне порушення : здійснюється торгівля складною побутовою технікою, що потребує гарантійного обслуговування та іншими товарами, які не обліковані у порядку, встановленому законодавством за місцем їх реалізації , а саме відсутні документи на походження товару.
З урахування наведених норм, а також того, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків, Верховний Суд в постанові від 03 березня 2026 року у справі №140/6980/24, дійшов до висновку, що положення абазу другого пункту 12 статті 3 Закон №265/95-ВР у сукупності з пунктом 85.2 статті 85 Податкового кодексу України зобов`язують суб`єкта господарювання при проведенні фактичної перевірки без окремої письмової вимоги надати контролюючому органу на початок проведення такої перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Зазначений обов`язок, надати контролюючому органу на початок проведення такої перевірки документи, є самостійним і чітко визначеним правилом поведінки суб`єкта перевірки, який не перебуває в залежності від наявності письмової вимоги контролюючого органу та виникає у платника податків в силу закону при пред`явленні направлення і наказу на проведення фактичної перевірки.
Так, сторонами не заперечується , що перевіряючими податкового органу запропоновано працівнику позивача надати документи, які підтверджують облік та походження товару, що знаходився в місці продажу .
Позивач наполягає на тому , що на початок проведення перевірки продавцем Танасієнком надано контролюючому органу форму ведення обліку товарних запасів в електронному вигляді.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі № 816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі № 756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.
Відповідач заперечує надання позивачем контролюючому органу на початок проведення перевірки форму ведення обліку товарних запасів в електронному вигляді, однак жодних доказів в підтвердження свої заперечень до матеріалів справи не надає .
В даному випадку контролюючим органом відповідно до п. 85.6. ст. 85 ПК України не складався акт про відмову платника податків у наданні документів, що витребувані та пов`язані із предметом перевірки, тобто контролюючим органом належними та допустимими доказами не доведено факт не надання позивачем контролюючому органу на початок проведення перевірки форму ведення обліку товарних запасів ( документів на походження товару).
Суд апеляційної інстанції враховує, що Верховний Суд неодноразово вказував, що факт відмови надання платником податків документів під час податкової перевірки повинен фіксуватися у визначений законом спосіб, а саме: шляхом складання акта про відмову у наданні документів (постанови від 26 січня 2021 року у справі № 814/3617/14, від 03 березня 2021 року у справі № 824/638/18-а, від 08 вересня 2022 року у справі № 640/26351/20, від 11 липня 2023 року у справі № 822/554/17, від 10 січня 2023 року у справі № 814/876/16 тощо).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що матеріали фактичної перевірки не є свідченням вчинення позивачем порушення вимог пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» , за яке настає відповідальність на підставі ст.20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості встановленого перевіркою порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» .
Вищенаведене суд першої інстанції не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 06 жовтня 2025 року №00468100707 в частині застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафної санкції у розмірі 186585,0грн.
Щодо податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 06 жовтня 2025 року №00468100707 в частині застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафної санкції у розмірі 39,0грн колегія суддів зазначає , що ні позовна заява ні апеляційна скарг не містить доводів щодо незгоди із встановленим в ході перевірки порушенням п. 1, п. 2 ст. 3 Закону України від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - Закон № 265), а саме: не проведення розрахункової операції на повну суму покупки через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій (далі - РРО) або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій (далі – ПРРО) зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій на суму 26,00 грн.
Колегія судів зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених ЄСПЛ. При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення - це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.
По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.
Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23). Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище в даній постанові.
Зважаючи на вказані у даній постанові судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.
Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат із урахуванням положень статті 139 КАС України, колегія суддів виходить з того, що судові витрати, які понесені позивачем під час розгляду справи, складаються із витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1493,0 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 2239,49грн.
Оскільки Другим апеляційним адміністративним судом ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено, рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат зі сплати судового збору, стягнувши на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1493,0 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 2239,49 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 по справі № 520/31396/25 скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 06 жовтня 2025 року №00468100707 в частині застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафної санкції у розмірі 186585,0грн.
В іншій частині в позові відмовити.
Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1493,0 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 2239,49 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий   М.О. Семененко