479/1709/25
2/479/310/26
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
(заочне)
08 квітня 2026 року смтКриве Озеро
Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої – судді     Репушевської О.В.;
за участі: секретаря судового засідання  Мардар Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смтКриве Озеро, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №479/1709/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум інфляційних втрати та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, 

учасники справи:
позивач   ОСОБА_1 ,
представник позивача  Самойленко П.М.,
відповідач   ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в особі представника Самойленка П.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 квітня 2023 року Кривоозерським районним судом Миколаївської області задоволено позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку регресу у розмірі 19251,07 грн. та судових витрат. ФОП ОСОБА_1 звернувся до відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку. 05 вересня 2023 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №72680365 щодо примусового виконання рішення суду, згідно виконавчого документа. Однак, рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2023 року досі не виконане. З урахуванням вищезазначеного, Позивач має право на стягнення з Відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі №479/324/23 – 26 квітня 2023 року та до дня подання позовної заяви про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу - 04 лютого 2025 року. Позивачем було вже подано позовну заяву від 04 лютого 2025 року та судом було нараховано за цей період, Позивач звертає увагу що нараховувати потрібно з 05 лютого 2025 року та до дня виконання основного рішення 03 листопада 2025 року. (постанова про закінчення виконавчого провадження) Загальний розмір інфляційних витрат за вказані періоди складає: 1163,21 грн.. Загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 26 квітня 2023 року по 04 лютий 2025 року складає 427 грн.. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідача судові витрати.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи проводити у його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст.ст.280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали позовної заяви та надані докази, суд встановив наступні обставини справи.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року в справі № 14-16цс18, в якому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 01 жовтня 2014 року в справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням.
Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року в справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року в справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
Разом з тим, за змістом статей 598 – 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.
Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17.
Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст.625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 04 липня 2011 у справі №13/210/10, від 23 вересня 2015 у справі №6-1206цс15, від 02 вересня 2015 у справі №6-369цс15 та від 25 травня 2016 у справі №6-157цс16.
Встановлено, що 25 квітня 2023 року Кривоозерським районним судом Миколаївської області задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з останнього 19251 грн. грошових коштів у порядку регресу та судових витрат.
05 вересня 2023 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №72680365 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого документа.
Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2023 року досі не виконане.
Оскільки право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі №479/324/23 - 26 квітня 2023 року та до дня подання позовної заяви про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу – 04 лютого 2025 року, а позивачем було вже подано позовну заяву від 04 лютого 2025 року та судом було нараховано за цей період, тому нараховувати потрібно з 05 лютого 2025 року та до дня виконання основного рішення 03 листопада 2025 року (постанова про закінчення виконавчого провадження). Загальний розмір інфляційних витрат за вказані періоди складає 1163,21 грн. Загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 26 квітня 2023 року по 04 лютого 2025 року складає 427 грн..
З урахуванням викладено, суд вважає, що в позивача виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язання відповідно до положень ст.625 ЦК України, а саме суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з 05 лютого 2025 року та до дня виконання основного рішення 03 листопада 2025 року. Таким чином, суд погоджується з наданим представником позивача розрахунком.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Згідно ст.137, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 968,96 грн..
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує наступне.
За положеннями ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до положень ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у ч.3 ст.141 ЦПК України, зокрема обґрунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно положень ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем подані наступні документи: - договір про надання правової допомоги від 01 листопада 2022 року; - додаткова Угода; - акт здачі-прийняття робіт (надання послуг); - довіреність від 03 лютого 2022 року; - свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При цьому, законодавство не наводить форму та вимоги до документа, який підтверджує факт сплати клієнтом адвокатського гонорару.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що у відшкодуванні витрат на правничу допомогу слід відмовити з огляду на їх недоведення, оскільки не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 273-279, 280-282, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сум інфляційних втрати та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, - задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ФОП  ОСОБА_1 3% річних у розмірі 427 (чотириста двадцять сім) грн. 00 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1163 (одна тисяча сто шістдесят три) грн. 21 коп., а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп..
В задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено – 08 квітня 2026 року.

Суддя :