Ухвала
Іменем України 

30 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 755/21194/24
провадження № 61-5322ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року у складі судді: Марфіної Н. В., та постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2026 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Євграфової Є. П., Саліхова В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Багачевської міської ради Черкаської області, орган опіки та піклування Багачевської міської ради Черкаської області, про визначення місця проживання дитини з батьком,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Багачевської міської ради Черкаської області, орган опіки та піклування Багачевської міської ради Черкаської області, про визначення місця проживання дитини з батьком.

Позовна заява мотивована тим, що шлюб між сторонами у справі розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року у справі № 755/20897/19. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вказував, що дитина фактично проживає із батьком. Між сторонами виник спір щодо місця проживання дитини і батько просить визначити місце проживання дитини з батьком, адже фактично дитина проживає разом з позивачем і відвідує навчальний заклад за місцем проживання. Оскільки відповідачка не дає згоди на зміну місця реєстрації дитини за фактичним місцем проживання, суд має прийняти рішення про визначення місця проживання дитини. Відповідачка своїми діями порушує норми СК України та ЗУ «Про охорону дитинства», не діяла і не діє в інтересах дитини. Натомість батько може утримувати дитину за власні кошти, його доходів для цього достатньо. Невизначеність реєстрації місця проживання дитини зі своїм батьком суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, зокрема право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.

ОСОБА_1 на підставі викладеного, позивач просив:
визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 . 

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що: 
відповідачка шість разів викликалась до суду, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, оскільки є користувачем «Електронного суду» та отримувала судові повідомлення в особистому кабінеті, однак жодного разу відповідачка до суду не з`явилась, відзиву на позовну заяву чи будь-яких інших заяв по суті справи та/або з процесуальних питань до суду не подала;
держава втручається у сімейні відносини щодо місця проживання дитини, коли батьки не дійшли згоди з ким із них буде проживати дитина, тобто між батьками має бути наявний реальний спір;
суд урахував думку дитини, яка на теперішній час має бажання проживати з батьком, однак це не означає, що думка дитини не може змінитись, адже дівчинка казала представникам органу опіки та піклування, що любить обох батьків, спілкується з мамою, їздить з нею на відпочинок. Мати має дохід і умови для проживання дитини, жодної загрози дитині вона не становить. Разом з цим, визначення рішенням суду місця проживання дитини з батьком обмежить бажання дитини (у разі його зміни) проживати з іншим із батьків до досягнення 14 років;
суд вважав, що визначення місця проживання дитини з батьком на теперішній момент буде передчасним і може призвести до порушення принципу рівності прав батьків щодо дитини у питанні спільності батьківської опіки, адже мати так само як і батько має належні умови для проживання дитини, отримує дохід та спілкується з донькою, яка вочевидь потребує як батьківського, так і материнського виховання, що у їх синтезі формують основу становлення дітей як повноцінних членів суспільства;
суд також звернув увагу, що позивач обґрунтовував свій позов необхідністю здійснити реєстрацію проживання дитини за її фактичним місцем проживання з батьком, натомість у своїй заяві до органу опіки та піклування стверджував, що не має наміру змінювати місце реєстрації дитини, яка на теперішній час зареєстрована за місцем реєстрації матері. Однак, на переконання суду, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів необхідності визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком саме в інтересах дитини;
при цьому, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, а у цій справі встановлено, що дитина і так фактично проживає з батьком і відповідно її бажання на теперішній час продовжувати жити із ним повністю задоволене. За таких умов, в інтересах дитини буде забезпечити дівчинці можливість у разі зміни її думки і наявності обґрунтованих умов, також проживати і разом з мамою та відповідно мати спільну опіку батьків;
за твердженням позивача та дитини, відповідачка проживає за кордоном і судом не встановлено намагань матері змінити місце проживання дівчинки, яка проживає із батьком. Втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації не є в інтересах малолітньої дитини;
суд вказав, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає. Із матеріалів справи убачається, що мати дитини цілком обізнана про наявне на розгляді суду питання щодо визначення місця проживання дитини, не подавала до суду жодних заперечень з приводу проживання дівчинки з батьком або зустрічного позову про визначення місця проживання дитини із нею. Заперечень щодо проживання дитини з батьком з боку матері немає, що також встановлено і висновком органу опіки та піклування. Зазначене вказує на формальність спору, а не його реальність;
завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19));
на переконання суду, у цій справі позивачем не доведено, що його права порушені. Фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати, а мати у судовому порядку не вимагає змінити місце проживання дівчинки.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення;
тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку;
відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави;
з системного аналізу вказаних норм права вбачається, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, що складається із двох елементів: предмета і підстави позову;
предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимоги про захист порушеного права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, у позовній заяві повинна чітко зазначити, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якого пред`явлено позов, та призначає, які саме дії необхідно вчинити судом для відновлення права. У своєму розгляді суд має перевірити доводи, на яких ґрунтовуються позовні вимоги, у тому числі матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи воно буде відновлено у заявлений спосіб;
для визначення предмета позову, як способу захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом;
з урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, особою до якої пред`явлено позов;
отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні;
суд першої інстанції вірно зазначив, що визначення місця проживання дитини з батьком на теперішній момент буде передчасним і може призвести до порушення принципу рівності прав батьків щодо дитини у питанні спільності батьківської опіки, адже мати так само як і батько має належні умови для проживання дитини, отримує дохід та спілкується з донькою, яка вочевидь потребує як батьківського, так і материнського виховання, що у їх синтезі формують основу становлення дітей як повноцінних членів суспільства;
при цьому, суд першої інстанції врахував думку дитини, яка на теперішній час має бажання проживати з батьком, однак це не означає, що думка дитини не може змінитись, адже дівчинка казала представникам органу опіки та піклування, що любить обох батьків, спілкується з мамою, їздить з нею на відпочинок. Мати має дохід і умови для проживання дитини, жодної загрози дитині вона не становить. Разом з цим, визначення рішенням суду місця проживання дитини з батьком обмежить бажання дитини (у разі його зміни) проживати з іншим із батьків до досягнення 14 років;
суд апеляційної інстанції бере до уваги, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини;
посилання апелянта, що фактично дитина проживає у позивача, лише позивач опікується дитиною та має можливість утримувати її, а тому існують всі підстави вважати, що в інтересах дитини необхідно визначити місце її проживання з батьком, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріально-побутовий стан одного з батьків сам по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини, оскільки на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, утримання, навчання і розвиток дитини;
позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів необхідності визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком саме в інтересах дитини;
апеляційний суд виснував, що повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом із ним, оскільки позивачем не доведено, що його права порушені відповідачем. Фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дитини і у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. До аналогічних висновків прийшов і Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року по справі № 127/16211/23, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 20 квітня 2026 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2026 року (повне судове рішення складено 20 березня 2026 року), у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18; від 05 червня 2019 року у справі № 182/2037/17; від 14 листопада 2018 року у справі № 463/3301/16-ц; від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19; від 14 травня 2020 року у справі № 524/8761/16-ц; від 26 вересня 2018 року у справі № 711/276/17; від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що: 
приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції в мотивувальній частині звертає увагу, що позивач обґрунтовував свій позов необхідністю здійснити реєстрацію проживання дитини за її фактичним місцем проживання з батьком, натомість у своїй заяві до органу опіки та піклування стверджував, що не має наміру змінювати місце реєстрації дитини, яка на теперішній час зареєстрована за місцем реєстрації матері. Вищезазначене було предметом апеляційного оскарження в суді апеляційної інстанції, однак суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної постанови не зазначив обґрунтовані мотиви відхилення доводів скаржника в цій частині;
звертаючись до суду з позовною заявою позивач визначив предмет позову, а саме: визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_1 . Звертаємо увагу суду касаційної інстанції, що позивачем не заявлялась позовна вимога про зміну реєстрації місця проживання дитини, однак суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зокрема, зазначив, що «…позивач обґрунтував свій позов необхідністю здійснити реєстрацію місця проживання дитини». В тексті позовної заяви, представником позивача дійсно зазначається про місце реєстрації дитини як на одну з підстав позову, але і міститься і інша підстава позову щодо визначення місця проживання дитини;
суди вказували на формальність спору, а не його реальність. Однак фактично відповідачка проти визначення місця проживання малолітньої доньки з батьком, не вчиняє жодних активних дій з метою визначення відповідного права проживання дитини з матір`ю, не зверталась до суду з зустрічним позовом чи іншим позовом до суду з метою визначення місця проживання дитини з матір`ю, не подавала до органу опіки та піклування власної заяви з метою надання висновків органу опіки та піклування щодо проживання дитини з матір`ю, не вчиняла жодних процесуальних дій в межах розгляду даної справи, а просто знаходиться за кордоном та заявляє про свою незгоду на визначення місця проживання малолітньої доньки з батьком;
місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України);
судами першої та апеляційної інстанції не урахована правова позиція Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18 щодо обставин, які враховуються при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини. У зв`язку з відсутністю налагоджених відносин позивача та її чоловіка з дитиною, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю не відповідатиме найкращому забезпеченню її інтересів, у цьому випадку дитині доведеться адаптуватися до нового соціального середовища, що може негативно вплинути на її психологічний стан. Визначення місця проживання малолітньої дитини разом з її батьком не позбавляє матір дитини піклуватися про неї, бачитись з нею, спілкуватись, брати участь в її житті, проявляти материнську любов;
судами першої та апеляційної інстанції не урахована правова позиція Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 182/2037/17 щодо визначення місця проживання дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини;
судами першої та апеляційної інстанції не урахована правова позиція Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 463/3301/16-ц щодо критеріїв, які враховуються судом при визначенні місця проживання дитини. Суди при визначенні місця проживання дитини перш за все беруть до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Натомість матеріально-побутове забезпечення батьків судами враховується, але не є визначальним;
судами першої та апеляційної інстанції не урахована правова позиція Верховного Суду у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19 щодо врахування інтересів дитини при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, де вказано, що суд апеляційної інстанції при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, так як дитина вже досить тривалий час проживає разом із батьком в атмосфері любові, турботи, захисту;
судами першої та апеляційної інстанції не урахована правова позиція Верховного Суду у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 524/8761/16-ц щодо визначення місця проживання дитини. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах;
судами першої та апеляційної інстанції не урахована правова позиція Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 711/276/17 щодо значення висновку органу опіки та піклування при розгляді судом справ щодо участі одного з батьків у вихованні дитини. Але в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не наводить обґрунтованих мотивів щодо не погодження з висновком органу опіку та піклування. В мотивувальній частині оскаржуваного рішення лише міститься посилання на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа №742/710/19, зазначаючи лише, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом. Орган опіки та піклування у своєму висновку вказав на доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, з огляду зокрема на те, що минув час, матір`ю дитини не вчинено жодних реальних кроків для втілення проголошеного бажання щодо проживання з дитиною, не надано необхідних документів, що мають істотне значення для розгляду питання, що свідчить про її пасивність. Скаржник звертає увагу Верховного Суду, що в мотивувальній частині оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції взагалі відсутні підстави відхилення доводів скаржника щодо висновку органу опіки та піклування;
судами першої та апеляційної інстанції не урахована правова позиція Верховного Суду у постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 щодо врахування думки дитини при вирішенні питання стосовно визначення її місця проживання. В даній справі думка дитини була заслухана, дитина повідомила, що хоче проживати з батьком. Мати живе за кордоном, дитина не хоче їхати за кордон, оскільки мати живе там в гуртожитку. Однак, всі ці обставини не були враховані судами в оскаржуваному рішенні та оскаржуваній постанові; 
на думку позивача, приймаючи оскаржувані рішення, суд першої та апеляційної інстанції не керувався інтересами самої дитини, враховуючи, у тому числі, сталі соціальні зв`язки дитини, прихильність до батька, тривале проживання з ним, відносини між батьком та дитиною, зокрема, сумлінне ставлення батька до виконання батьківських обов`язків, виховання дитини в атмосфері турботи і любові, те, що дитина вже має своє оточення, забезпечена всім необхідним та має належні умови проживання.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 грудня 2011 року, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року у справі № 755/20897/19. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно акта від 23 травня 2024 року, затвердженого депутатом Ватутінської міської Ради Черкаської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 .

За змістом довідки СЗОШ № 22 м. Києва від 06 жовтня 2023 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчається в 4-а класі СЗОШ №22 м. Києва. Батько ОСОБА_1 , є активним учасником освітнього процесу, забезпечує доньку всім необхідним для навчання. Мати, ОСОБА_3 , не бере участі в освітньому процесі своєї доньки, не спілкується з класним керівником та вчителями-предметниками.

Згідно з довідкою Ватутінського ліцею № 2 Ватутінської міської ради Черкаської області від 14 травня 2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12 січня 2024 є ученицею 4-А класу Ватутінського ліцею №2. Учениця регулярно відвідує заняття у ліцеї. Дитина завжди охайна, доглянута. Батько дитини спілкується з педагогами, які навчають доньку, цікавиться шкільним життям дитини. Мати ОСОБА_3 контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується.

За змістом інформації Багачевського ліцею № 2 Багачевської міської ради Черкаської області від 03 лютого 2025 року, батько ОСОБА_4 спілкується з класним керівником та педагогами, які навчають його доньку, цікавиться шкільним життям дитини. Мати дівчинки контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, з вчителями не спілкується, освітнім процесом не цікавиться. Лише в кінці І семестру 2024/2025 навчального року в телефонному режимі попросила класного керівника надати табель успішності доньки.

Відповідно до наявної в матеріалах справи характеристики на дитину від Багачевського ліцею № 2, дитина навчається в ліцеї з 3-го класу. До навчання ставиться відповідально, має бажання вчитися. Школу відвідує регулярно, пропускає уроки тільки по поважній причині. Має навчальні досягнення достатнього рівня. Навчається в повну міру своїх сил. Вміє самостійно працювати з книгою, заучувати матеріал, контролювати себе. Має здібності до вивчення предметів гуманітарного циклу. На уроках завжди уважна, виконує домашнє завдання, допомагає однокласникам. До виконання громадських доручень ставиться сумлінно. Дотримується режиму дня, реагує на похвалу чи осуд вчителя. Скромна, весела, товариська, дисциплінована, самостійна. Правила поведінки завжди свідомо виконує. Має багато друзів, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. Тато приділяє належну вагу навчанню та вихованню дитини, бере участь у шкільному та особистому житті дитини, спілкується з вчителями, класним керівником учениці. Хвилюється за її навчання та виховання. Приймає участь у загальношкільних та класних батьківських зборах.

Згідно з актом обстеження умов проживання дитини від 02 серпня 2024 року, у кв. АДРЕСА_4 проживає позивач та його дитина. Квартира належить батькам позивача в рівних частинах. Умови проживання задовільні. Кімнати облаштовані необхідними м`якими та корпусними меблями, предметами побуту, електроприладами. В наявності побутова техніка: три телевізори, холодильник, пральна машина та ін. В кухні наявний кухонний гарнітур, обідній стіл, газова плита. Санітарний стан помешкання задовільний. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: в помешканні для ОСОБА_4 облаштована окрема кімната, в якій є все необхідне відповідно до віку та потреб дівчинки (окреме спальне місце, письмовий стіл, особисті речі, шкільне приладдя, одяг та взуття відповідно віку та сезону, засоби гігієни). ОСОБА_4 отримує належне харчування, має у користуванні мобільний телефон, ноутбук. Першочергові потреби дівчинки забезпечено в повній мірі. Батьки ОСОБА_4 спільно не проживають з 2021 року. Дитина постійно проживає з батьком, який має теплі відносини з донькою, він володіє інформацією про те, як навчається дитина, які має уподобання. Стосунки між ОСОБА_4 та батьком доброзичливі. Під час бесіди дівчинка охоче спілкується з членами комісії, розповідала як проводять дозвілля разом з татом. Зі слів батька, його колишня дружина проживає в Латвії, з донькою вона спілкується по телефону. Малолітня ОСОБА_4 має задовільні матеріально-побутові умови проживання. Батько в повній мірі забезпечує базові потреби доньки, має достатній рівень виховного потенціалу, спроможний забезпечити належне виховання та утримання доньки. Стосунки між членами сім`ї доброзичливі, психологічний мікроклімат позитивний. ОСОБА_4 прихильна до батька, висловлює бажання і надалі проживати з батьком.

Згідно з актом обстеження умов проживання дитини від 27 січня 2025 року у кв. АДРЕСА_4 проживає позивач та його дитина. Батько дитини є співвласником квартири. Кожна кімната облаштована необхідними м`якими та корпусними меблями, предметами побуту, електроприладами. В наявності побутова техніка: три телевізори, холодильник, пральна машина та ін. В кухні наявний кухонний гарнітур, обідній стіл, газова плита. У достатній кількості наявні різноманітні продукти харчування. Санітарний стан помешкання задовільний. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: для ОСОБА_4 з урахуванням її віку та уподобань облаштовано окрему кімнату. В кімнаті є окреме спальне місце, письмовий стіл, особисті речі, шкільне приладдя, одяг та взуття відповідно віку та сезону, засоби гігієни. Дівчинка отримує належне харчування, має у користування мобільний телефон, ноутбук. Першочергові потреби ОСОБА_4 забезпечено в повній мірі. Між батьками дитини триває спір щодо визначення місця проживання малолітньої доньки. Стосунки між батьком та дитиною доброзичливі. Під час бесіди ОСОБА_4 повідомила, що мама постійно проживає та працює в Латвії, часто телефонує до неї, разом їздять на відпочинок. Дівчинка схвильована ситуацією, яка склалась між батьками, повідомила, що любить і маму, і тата, однак на даний час висловлює бажання проживати з батьком, розповіла, що вона почуває себе у безпеці в нашому місті, а також що їй подобається ліцей, в якому вона навчається і має багато друзів, у вихідні дні вони разом з татом їздять до бабусі і дідуся в с. Михайлівну Звенигородського району. Для проживання та виховання дитини батьком створено належні побутові умови. Потреби дівчинки забезпечуються у повній мірі: ОСОБА_4 має окрему кімнату, у достатній кількості одяг, взуття відповідного віку та розміру, шкільне приладдя, засоби гігієни, продукти харчування. Стосунки між членами сім`ї доброзичливі. Батько спроможний забезпечити виховання та утримання малолітньої доньки.

Фахівцем Багачевського центру соціальних служб надано позитивні висновки згідно з актом оцінки потреб сім`ї дитини та батька, проведеної в період 27 січня 2025 - 31 січня 2025 року та позитивний висновок оцінки потреб сім`ї.

Суди на підставі копії свідоцтва на право власності на житло від 26 січня 1999 року встановили, що квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 . 

Суди встановили, що декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу дитині від 19.03.2024 року, укладена відповідачкою з лікарем КНП «ЦПМСД м. Ватутіне Черкаської області». У цій декларації відповідачка значиться довіреною особою пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом.

Суди встановили, що згідно з інформацією КНП «ЦПМСД Багачевської міської ради Черкаської області» від 03 лютого 2025 року, дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має укладену декларацію з лікарем ЗПСМ ОСОБА_9 . Дитина соматично здорова, вакцинована згідна календаря щеплень. На прийом до лікаря з дитиною завжди приходить тато ОСОБА_1 . Рекомендації лікаря виконуються вчасно та в повному обсязі.

Суди встановили, що на підтвердження наявності у позивача доходів, у матеріалах справи наявні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру отримуваних ним доходів з 2002 по 2024 роки.

Суди встановили, що позивач працює на посаді директора ТОВ «БУДТОРГАЛЬЯНС» і його середня заробітна плата до виплати складає близько 6 500,00 грн на місяць. Позивач є засновником вказаного товариства, а також має статус фізичної особи-підприємця.

Суди встановили, що у матеріалах справи наявні банківські квитанції про сплату позивачем харчування дитини в закладі освіти.

Згідно з довідкою лікаря-стоматолога ПП «Полідент» від 07 лютого 2025 року, позивач лікував в ПП «Полідент» свою доньку ОСОБА_4 з 2018 року. Регулярно приходили про профогляди, санацію, лікування. Медичні послуги завжди оплачував батько.

Позивач має у власності земельну ділянку АДРЕСА_5 та житловий будинок розміщений на вказані земельній ділянці.

Суди встановили, що у своїй заяві до органу опіки та піклування від 03 лютого 2025 року позивач зазначив, що з моменту розірвання шлюбі і до теперішнього часу дитина проживає разом з ним, окрім періоду вересень - грудень 2023 року коли мати дитини обманним шляхом вивезла доньку до США. Через пару тижнів дитина почала плакати та проситись додому і через тижні вмовлянь, дівчинку було повернуто до України. Починаючи з 2022 року мати дитини проживає та офіційно працює в Латвії, навчанням та благополуччям дитини не цікавиться. Мати повезла дитину на відпочинок в Карпати тільки тоді коли дізналась про подання батьком позову щодо визначення місця проживання дитини. У заяві позивач також зазначив, що не має наміру змінювати місце реєстрації дитини.

Суди встановили, що згідно з інформацією служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 29 січня 2025 року, спеціалістом служби було проведено обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_6 . 28 січня 2025 року спеціалістом служби в телефонному режимі проведено бесіду, під час якої мати дитини ОСОБА_3 пояснила, що вона заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої доньки з батьком. Мати бажає, щоб ОСОБА_4 проживала з нею, також зазначила, що вона кожного дня спілкується з донькою засобами телефонного зв`язку, на зимових канікулах їздила з донькою на відпочинок до Буковелі , постійно приймає участь у її вихованні та утриманні.

Суди встановили, що за змістом акта обстеження умов проживання № 173 від 31 грудня 2024 року, умови проживання в кв. АДРЕСА_7 задовільні. Квартира обладнана необхідною побутовою технікою та меблями, побут родини організований, дотримано санітарно-гігієнічних норм. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: облаштоване окреме місце для сну, стіл для навчання, ноутбук, одяг та взуття, постільна білизна. За вказаною адресою проживає мати дитини, яка працює фізичною особою-підприємцем. Мати бажає проживати з донькою та займатися її вихованням.

Суди встановили, що у своїй заяві до органу опіки та піклування від 03 лютого 2025 року відповідачка зазначила, що отримала запрошення на засідання комісії з питання визначення місця проживання дитини. Просить комісію враховувати, що вона має можливість і бажання проживати зі своєю донькою, про що свідчить наявність у неї у власності житла, отримання доходів, докази спільного відпочинку, перебування в США та інше. Відповідачка виказала сподівання, що питання буде вирішене на її користь та просила розглядати відповідне питання без її участі.

Суди встановили, що відповідачка має у власності квартиру АДРЕСА_7 та займається підприємницькою діяльністю як ФОП.

Суди встановили, що згідно з висновком органу опіки та піклування Багачевської міської ради Черкаської області щодо визначення місця проживання дитини від 14 березня 2025 року: 27 січня 2025 року засобами електронного зв`язку було повідомлено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про порядок розгляду спорів між батьками, а також про засідання комісії призначене на 03 лютого 2025 року. В день засідання комісії 03 лютого 2025 року ОСОБА_3 надіслала на електронну адресу служби у справах дітей заяву та копії документів по справі. У зв`язку із тим, що зазначені документи надійшли безпосередньо перед початком засідання, члени дорадчого органу не мали можливості завчасно з ними ознайомитися та опрацювати. В письмовій заяві ОСОБА_3 зазначала, що має можливість і бажання проживати зі своєю донькою. До заяви вона додала копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копію податкової декларації платника єдиного податку, докази спільного відпочинку з донькою та перебування в США у період вересень-грудень 2023 року. Також до початку засідання комісії не було отримано акт оцінки потреб сім`ї ОСОБА_3 , за проведенням якої служба у справах дітей зверталась до відповідної установи за місцем реєстрації відповідачки у м. Києві. У ситуації, що склалася, розгляд питання про висновок органу опіки та піклування було відкладено на чергове засідання у березні місяці, про день та час проведення якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було повідомлено завчасно засобами електронного зв`язку. Під час підготовки до розгляду на комісії питання щодо розв`язання спору між батьками про місце проживання дитини було встановлено наступне. 07 грудня 2011 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народилась донька ОСОБА_4 . Подружнє життя не склалось і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2020 року шлюб було розірвано. Після розлучення ОСОБА_4 залишилась проживати з батьком за адресою: АДРЕСА_5 в будинку, власником якого є ОСОБА_1 . ОСОБА_4 навчалась в СЗОШ №22 м. Києва. Згідно з інформацією СЗОШ №22 від 06 жовтня 2023 року батько є активним учасником освітнього процесу, забезпечує доньку всім необхідним для навчання. Мати не бере участі в освітньому процесі ОСОБА_4 , не спілкується з класним керівником та вчителями. У січні 2024 року батько з донькою приїхали на проживання в м. Багачеве Звенигородського району Черкаської області. Під час підготовки питання до розгляду на засіданні комісії, було відвідано сім`ю ОСОБА_1 за місцем проживання, здійснено оцінку потреб сім`ї, проведено бесіду з дитиною, з`ясовано обставини справи. За результатами відвідування сім`ї з`ясовано, що ОСОБА_4 дійсно проживає разом з батьком за адресою АДРЕСА_3 у трикімнатній квартирі з усіма зручностями, співвласником якої є батько дитини. За місцем проживання для ОСОБА_4 з урахуванням її віку та уподобань облаштовано окрему кімнату, в якій є окреме спальне місце, письмовий стіл, особисті речі, шкільне приладдя, одяг та взуття відповідного віку та сезону, засоби гігієни. Дівчинка отримує належне харчування, має у користуванні мобільний телефон, ноутбук. Першочергові потреби ОСОБА_4 забезпечено у повній мірі. Під час бесіди ОСОБА_4 повідомила, що мама постійно проживає та працює в Латвії, часто телефонує до неї, разом їздять на відпочинок. Дівчинка схвильована ситуацією, яка склалась між батьками, повідомила, що любить і маму і тата, однак на даний час висловлює бажання проживати з батьком, розповіла, що вона почуває себе у безпеці в нашому місті, а також що їй подобається ліцей, в якому вона навчається та має багато друзів, у вихідні дні вони разом з татом їздять до бабусі і дідуся в с. Михайлівку Звенигородського району. Відповідно до інформації Багачевського ліцею № 2 від 03 лютого 2025 року дитина навчається в закладі з січня 2024 року, наразі є ученицею 5-а класу. Адміністрація ліцею повідомляє, що батько спілкується з педагогами, які навчають доньку, цікавиться шкільним життям дитини. Батько приділяє належну увагу навчанню та вихованню дитини, бере участь у шкільному та особистому житті дитини, приймає участь у загальношкільних та класних батьківських зборах. Мати контакту зі школою, де навчається дитина, не підтримує, з вчителями не спілкується, освітнім процесом не цікавиться. Лише в кінці І семестру 2024/2025 навчального року в телефонному режимі попросила класного керівника надати табель успішності доньки. Згідно з характеристикою навчального закладу ОСОБА_4 до навчання ставиться відповідально, має бажання вчитися. Дитина має укладену декларацію з лікарем-педіатром ОСОБА_9 за місцем фактичного проживання, дитина здорова. Згідно довідки ПП «Полідент» від 07 лютого 2025 року батько лікував свою доньку, регулярно приводив доньку на огляди, лікування дитини завжди оплачував батько. ОСОБА_1 матеріально забезпечений, з 2003 року віє є ФОП, з 09 грудня 2020 року працює директором ТОВ «Будторгальянс». Батько в повній мірі забезпечує потреби дитини, ним надано копії платіжних документів про оплати за харчування доньки у закладі освіти. Факт постійного проживання дитини з батьком підтверджується актом депутата від 23 травня 2024 року, актами обстеження від 02 серпня 2024 року, 21 січня 2025 року, актом оцінки потреб сім`ї, яка здійснена з 27 січня 2025 року по 31 січня 2025 року. Відповідно до висновку за результатами оцінки потреб сім`ї, проведеної у період з 27 січня 2025 року по 31 січня 2025 року, батько спроможний виконувати обов`язки щодо виховання доньки. Рівень батьківського потенціалу на високому рівні. Потреби дівчинки у харчуванні, одязі, відпочинку, грі задовольняються повністю. Стосунки між батьком та донькою довірливі, теплі. Батько демонструє свою любов та турботу, схвалює поведінку доньки і заохочує до соціально позитивних змін. У письмовій заяві від 03 лютого 2025 року батько повідомляє, що дитина постійно проживає з ним, крім періоду вересень-грудень 2023 року, коли перебувала з матір`ю в США. Батько повідомляє, що у зв`язку з тимчасовим проживанням в м. Багачеве, не має наміру змінювати місце реєстрації доньки за адресою: АДРЕСА_2 . Обоє батьків були завчасно запрошені на засідання комісії, заплановане на 12 березня 2025 року, для розгляду питання про місце проживання їх доньки. ОСОБА_3 на засідання не з`явилась, про причини відсутності не повідомила, тому питання було розглянуто з урахуванням останніх, наданих нею документів, з яких вбачається, що ОСОБА_3 матеріально та житлом забезпечена, разом з донькою відпочивали у Буковелі з 01 січня 2025 року протягом декількох днів. ОСОБА_3 не повідомляє про те, що будучи зареєстрованою в м. Києві, фактично тривалий час проживає та працює в Латвії, що підтверджують батько та дитина. У своїй заяві від 03 лютого 2025 року ОСОБА_3 не висловлює заперечення щодо проживання доньки з батьком та не обґрунтовує недоцільність цього. Вона зазначає, що має бажання проживати з донькою, однак, не вказує, де саме планує проживати з донькою та в якій країні. За час, що минув, ОСОБА_3 не зроблено жодних практичних кроків щодо реалізації проголошеного нею бажання проживати разом з донькою. Від служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації отримано акт обстеження умов проживання ОСОБА_3 , проведене 31 грудня 2024 року. Згідно з висновком комісії умови проживання задовільні, для дитини облаштоване окреме місце для сну та навчання. Однак, від Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб так і не отримано Акт оцінки потреб сім`ї ОСОБА_3 з висновком щодо її спроможності виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. Під час розгляду на засіданні комісії 12 березня 2025 року питання про висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини членами дорадчого органу взято до уваги думку дитини та бажання проживати з батьком, наявність належних умов для її проживання з батьком, спроможність батька виконувати обов`язки щодо виховання доньки та догляду за нею. Щодо заяви ОСОБА_3 про бажання проживати з донькою, членами комісії відзначено, що за час, що минув матір`ю не вчинено жодних реальних кроків для втілення проголошеного бажання, не надано, необхідних документів, що мають істотне значення для розгляду питання, що свідчить про її пасивність. За результатами розгляду питання на засіданні комісії членами дорадчого органу одноголосно прийнято рішення про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 .

Окрім цього, у судовому засіданні суд вислухав думку дитини ОСОБА_4 , яка повідомила, що хоче проживати з батьком. Мати живе за кордоном, спілкується з донькою, дзвонить, присилає посилки. Коли повернеться до Києва мати не каже, там вона заробляє гроші, купила автомобіль. Коли мати приїздила до Києва дівчинка жила із нею 2 тижні у квартирі матері, в якій остання зробила ремонт. Мати проживає у Латвії і якось запрошувала дівчинку у гості, однак дитина не схотіла їхати, оскільки мати живе там в гуртожитку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (абзац 1 частини другої статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 162 СК України). Тобто, в частині другій статті 162 СК України вказані ті юридичні факти, які є підставами для відмови органом опіки та піклування або судом у переданні дитини для проживання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року в справі № 161/12242/17 (провадження № 61-4622св23)).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що:
«тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено, що: 
«закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: 
«питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що:
«під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17 (провадження № 61-7147св19) зазначено, що:
«рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 (провадження № 61-5230св20) вказано, що:
«при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Так, судом першої інстанції на виконання вищенаведених положень, було заслухано думку ОСОБА_3, яка зазначала, що вона любить батька, бажає проживати лише з ним та з бабусею. Пояснила, що матір вона боїться, бо та її била, не приділяла їй уваги. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно дійшли до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком, надавши першочергове значення інтересам дитини».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) вказано, що:
«у частинах четвертій ? шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.
Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.
Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.
Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.
Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.
У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.
Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.
Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.
Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2025 року у справі № 643/4568/24 (провадження № 61-11291св25) вказано, що:
65. Встановивши, що спільна дитина сторін після розірвання шлюбу між ними залишилася проживати разом з матір`ю, а батько дитини не заперечує проти цього, не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним, більш того, зазначає, що не має бажання змінювати усталене місце проживання малолітнього ОСОБА_7, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
66. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що за вказаних обставин інтереси дитини не потребують втручання держави у сімейні відносини, що врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників. Позивачкою не доведено необхідності захисту її прав та інтересів чи інтересів малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень.
67. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964 св 24) вказано, що:
«у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, з яким погодився й апеляційний суд, вірно застосував відповідні норми СК України, правильно встановив обставини справи й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з наведених вище підстав.
Судами встановлено, що за час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1.
ОСОБА_2 добровільно змінила місце свого проживання, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.
Крім того, судами враховано, що згідно з висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради як органу опіки та піклування від 28 вересня 2023 року № 01/00/011/58519 орган опіки та піклування вважав за недоцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,з батьком - ОСОБА_1.
Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою.
З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Тому в цій частині доводи касаційної скарги безпідставні».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: позивач обґрунтовував свій позов необхідністю здійснити реєстрацію проживання дитини за її фактичним місцем проживання з батьком, натомість у своїй заяві до органу опіки та піклування стверджував, що не має наміру змінювати місце реєстрації дитини, яка на теперішній час зареєстрована за місцем реєстрації матері; фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає; із матеріалів справи убачається, що мати дитини цілком обізнана про наявне на розгляді суду питання щодо визначення місця проживання дитини, не подавала до суду жодних заперечень з приводу проживання дівчинки з батьком або зустрічного позову про визначення місця проживання дитини із нею; заперечень щодо проживання дитини з батьком з боку матері немає, що також встановлено і висновком органу опіки та піклування, зазначене вказує на формальність спору, а не його реальність.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18; від 05 червня 2019 року у справі № 182/2037/17; від 14 листопада 2018 року у справі № 463/3301/16-ц; від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19; від 14 травня 2020 року у справі № 524/8761/16-ц; від 26 вересня 2018 року у справі № 711/276/17; від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 є необґрунтованим, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Багачевської міської ради Черкаської області, орган опіки та піклування Багачевської міської ради Черкаської області, про визначення місця проживання дитини з батьком.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:  В. І. Крат
І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков