ф
УХВАЛА
29 квітня 2026 року 
м. Київ
справа №160/20493/23
адміністративне провадження № К/990/16837/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ -К" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 січня 2026 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К" до Дніпровської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів,
УСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К" (далі також - Позивач, ТОВ "ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К" звернулося до суду з позовом до Дніпровської митниці, у якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів Дніпровської митниці від 11 квітня 2023 року №UA110000/2023/000016/2.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 28 лютого 2024 року, а також Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 2 жовтня 2024 року відмовили у задоволенні позовних вимог.
Постановою Верховний Суд від 23 січня 2025 року скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судами не було належним чином досліджено обставини направлення Позивачем додаткових документів на електронну адресу митного органу dp.unrpp@customs.gov.ua, а також не встановлено правовий статус зазначеної електронної адреси.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 січня 2026 року позов у задоволенні вимог ТОВ "ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ -К" відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року апеляційну скаргу ТОВ "ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ -К" залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 січня 2026 року залишено без змін.
Ухвалюючи рішення суди підтвердили, що документи Позивача подані при митному оформленні товару містили суттєві суперечності:
умови поставки у контракті визначені як FCA, тоді як у митній декларації зазначено EXW; 
місцем завантаження у міжнародній товарно-транспортній накладній (CMR) вказано м. Варшава (Республіка Польща), тоді як за умовами контракту поставка мала здійснюватися з території Чеської Республіки; 
встановлено розбіжності у банківських реквізитах (IBAN), а також арифметичні помилки у розрахунку транспортних витрат
Оцінюючи доводи позивача про направлення додаткових документів після випуску відповідного товару, суди попередніх інстанцій врахували, що офіційною електронною адресою для реєстрації кореспонденції Дніпровської митниці є dn.post@customs.gov.ua. Водночас електронна адреса dp.unrpp@customs.gov.ua, на яку Позивачем направлялися документи, використана Відповідачем для реєстрації електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (ЄСІТС), а отже є офіційною електронною адресою лише для листування та документообігу в ЄСІТС, та використовується для офіційного обміну процесуальними документами між судом та іншими учасниками судового процесу. Оскільки надання додаткових документів в порядку частини сьомої статті 55 МК України не пов`язано із судовим розглядом справи, а є листуванням декларанта із митним органом з питань митної справи, належною адресою для направлення таких документів є саме електронна пошта dn.post@customs.gov.ua, яка зазначена на офіційному сайті митниці.
Доводи Позивача про те, що протягом попередніх періодів взаємодія ТОВ "Дистрибуційна Компанія-К" з Митницею здійснювалась шляхом направлення документів відповідачу на електронну пошту (dp.unrpp@customs.gov.ua) суди попередніх інстанцій не врахували, оскільки належних та допустимих доказів відповідному Позивач не надав, а матеріали справи не містять.
Долучені документи, а саме: відзив у справі №160/20493/23, відзив на апеляційну скаргу у справі №160/20493/23, скріншот з електронної пошти Gmail про надіслання відзиву по справі №160/20493/23, клопотання по справі №160/23708/23, додаткові пояснення по справі №160/23859/23, апеляційна скарга по справі №160/23708/23, апеляційна скарга по справі №160/23859/23, як указали суд попередніх інстанцій, свідчать лише про обмін ТОВ "Дистрибуційна Компанія-К" процесуальними документами в певній судовій справі, стороною в яких є Дніпровська митниця, за допомогою електронної пошти Відповідача, яка використана для реєстрації електронного кабінету та є його офіційною адресою для листування та документообігу в ЄСІТС.
Суд апеляційної інстанції також указав, що висновок експерта, на який посилається апелянт, є неналежним та недопустимим доказом, оскільки він не відповідає процесуальним нормам, крім того, неможливо довести, що досліджувався саме той ноутбук, з урахуванням того, що такий не був вилучений (відсутність опечатування, розбіжність серійних номерів), також ноутбук фіксує лише спробу відправлення, тому без логів поштового сервера неможливо на 100% стверджувати, що лист був доставлений адресату, експерт не перевірив системні логи на предмет зміни дати/часу або редагування бази даних поштового клієнта (SQLite/PST файлів), також дослідження проводилося без спеціалізованого софту для криміналістичного копіювання (наприклад, FTK Imager), що могло призвести до зміни даних під час самого огляду.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ "ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 січня 2026 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржувані рішення та винести нове рішення яким позовні вимоги ТОВ "ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К" задовольнити у повному обсязі.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою Суд виходить з такого.
Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено основні засади (принципи) адміністративного судочинства, з-поміж яких забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом.
Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Таким чином, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Велика Палата Європейського суду з прав людини у своєму рішенні від 5 квітня 2018 року (справа "Зубац проти Хорватії" (Zubac v.Croatia), №40160/12) вказала, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. "Станєв проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria) [ВП], №36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012) (п. 78). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (п. 82).
Відповідно до п. 83 вказаного вище рішення застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.
Крім того, Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (рішення у справі "Добріч проти Сербії", п. 54) (п. 86).
9 жовтня 2018 року Європейський суд з прав людини постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви №26293/18 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи (п. 20-22).
Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Згідно з частиною п`ятою статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Згідно із пунктом 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Категорії справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження і які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, встановлені нормами частини четвертої статті 12 КАС України.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Системний аналіз наведених вище положень дає підстави для висновку, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 12 КАС України.
Враховуючи характер правовідносин, з приводу прав і обов`язків сторін в яких виник спір, що є предметом судового розгляду у цій адміністративній справі, предмет доказування, обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також доводи касаційної скарги, ця адміністративна справа підпадає під критерії визначення справи незначної складності.
Суд першої інстанції, врахувавши вимоги статей 12, 257, 261 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є винятками із загального правила, а тому необхідність відкриття касаційного провадження на підставі будь-якого з них потребує належного, переконливого та фундаментального обґрунтування. Інакше застосування таких винятків без достатніх правових підстав суперечитиме принципу правової визначеності.
Отже, тягар доказування наявності підстав, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, покладається на скаржника.
Позивач вважає, що наявні випадки, передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України й наводить відповідне обґрунтування .
Надаючи їм правову оцінку Суд звертає увагу на таке. 
Щодо тверджень про те, що справа помилково розглянута в спрощеному позовному провадженні, суд звертає увагу на те, частина четверта статті 12 КАС України вказує, що виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" та щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Таким чином, скаржник у касаційній скарзі не вказав обставин, які свідчили б про необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження, а також ґрунтовних доводів та об`єктивних доказів на підтвердження, того у чому саме полягала помилка суду при визначенні позовного провадження.
Доводи Позивача у контексті помилковості розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження стосуються, на його переконання, виняткового значення справи для Позивача, однак цим доводам суд надасть оцінку нижче саме у контексті абзацу В пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника з тих підстав, що в ній розглядається питання щодо визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товару за яким було донараховано митні платежі у розмірі 356 919, 59 грн, що є безумовним важким навантаженням на підприємство, що здійснює господарську діяльність під час війни та забезпечує робочими місцями громадян України та підтримує економіку країни у важкі часи.
Надаючи оцінку цим доводам, суд виходить із того, що сам по собі розмір донарахованих митних платежів, як і посилання на складність здійснення господарської діяльності під час війни у контексті тих обставин та доказів, що зазначає Позивач, не може бути належним правовим обґрунтуванням виняткового значення цієї справи у розумінні процесуального закону. Зазначені обставини відображають насамперед суб`єктивне сприйняття Позивачем наслідків оскаржуваного рішення для його господарської діяльності, однак не підтверджують, що ця справа виходить за межі звичайного публічно-правового спору щодо правильності визначення митної вартості товару.
Посилається Позивач і на те, що на розгляді у судах перебували аналогічні справи №160/23708/23 та №160/23859/23 щодо визнання протиправними рішень про коригування митної вартості товарів. На його переконання, у межах указаних справ предметом поставки також були вживані автомобілі, а на підтвердження митної вартості відповідно до статті 55 МК України декларантом надавалися додаткові документи, а позови у таких справах були задоволені. 
Суд не може погодитися з такими доводами саме у контексті підтвердженості виняткового значення справи для Позивача для цілей відкриття касаційного провадження та звертає увагу на те, що відповідно до змісту судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/124573451, https://reyestr.court.gov.ua/Review/120348677), ключовим при їх розгляді не було питання щодо дотримання способу направлення додаткових документів після випуску товарів у вільний обіг саме на електронну адресу dp.unrpp@customs.gov.ua. Зі змісту зазначених рішень убачається, що у тих справах існував інший правовий зміст порівняно з цією справою, а тому відсутні підстави вважати, що щодо спірних правовідносин у судовій практиці сформовано різні підходи або що наведені Позивачем обставини свідчать про виняткове значення цієї справи для нього.
Посилається Позивач і на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики в частині визначення «офіційна електронна адреса суб`єкта владних повноважень» при направленні додаткових документів за статтею 55 МК України.
Обґрунтовуючи свою позицію, Позивач посилається на норми права, наводить власне тлумачення відповідного правового регулювання та доводить, що листування і направлення будь-яких документів юридичними особами на електронні адреси суб`єктів владних повноважень у межах статті 55 МК України здійснюватиметься доти, доки такі суб`єкти реалізовуватимуть свої повноваження та функції відповідно до закону. У зв`язку з цим Позивач вважає, що остаточне визначення поняття «електронна адреса суб`єкта владних повноважень» у контексті направлення додаткових документів за статтею 55 МК України є вкрай необхідним для всіх юридичних осіб, які здійснюють митне оформлення товарів.
Разом з тим, наведені скаржником твердження щодо наявності правового питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики фактично є обґрунтуванням неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. 
Наведені ж скаржником обґрунтування є переважно декларативними, оскільки подана касаційна скарга фактично не містить змістовних, належних і переконливих аргументів на підтвердження того, що порушене у цій справі питання права дійсно має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики може мати спірне правове питання, яке тривалий час неоднаково вирішується судами. При цьому, скаржник не наводить належних аргументів, які б свідчили про неоднозначність правозастосовчої практики саме у питанні застосування норм, зазначених ним у касаційній скарзі нормативних актів. 
Крім того, фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Йдеться не про незгоду сторони з оцінкою доказів чи застосуванням норм у конкретній справі, а про наявність об`єктивної правової невизначеності, вирішення якої є необхідним для забезпечення єдності судової практики.
Водночас у касаційній скарзі таких обставин не наведено, оскільки доводи Позивача фактично зводяться до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права у контексті конкретних фактичних обставин цієї справи, без належного обґрунтування існування системної правової проблеми, яка потребує нового або уніфікованого підходу Верховного Суду та впливатиме на невизначене коло аналогічних спорів. Так само судом не встановлено наявності суперечливої чи несталої судової практики саме щодо того правового питання, яке порушує скаржник.
Суд також звертає увагу на те, що ця справа вже була предметом судового розгляду судами двох інстанцій двічі, оскільки після касаційного перегляду Верховний Суд направляв її на новий розгляд, надавши відповідні правові орієнтири щодо застосування норм права у спірних правовідносинах. Отже, Позивач уже мав забезпечену процесуальним законом можливість реалізації права на судовий захист із урахуванням висновків суду касаційної інстанції, а тому повторне посилання на фундаментальність порушених питань без наведення нових, дійсно системних і належно обґрунтованих підстав не свідчить про наявність виключного випадку, передбаченого статтею 328 КАС України.
Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на положення пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України є необґрунтованими, оскільки з поданої касаційної скарги не вбачається фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. Крім того, наведені скаржником в касаційній скарзі обставини не дають підстав для висновку, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Таким чином, оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності і передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткові обставини для їх касаційного оскарження відсутні.
Отже, рішення в даній справі не підлягають касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 12, 248, частиною п`ятою статті 328, пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ -К" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 5 січня 2026року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДИСТРИБУЦІЙНА КОМПАНІЯ-К" до Дніпровської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів.
Копію цієї ухвали суду надіслати особі, яка подала касаційну скаргу, у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Н.Є. Блажівська
Судді: О.В. Білоус
І.Л. Желтобрюх