РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2-о/510/65/26
Справа № 510/1014/26
30 червня 2026 року м. Рені Одеської області
Ренійський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.,
за участю секретаря Фурсової А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 /заінтересована особа – Ренійська міська рада Ізмаїльського району Одеської області/ про встановлення факту володіння житловим будинком, -
встановив:
Заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту володіння житловим будинком, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 04 серпня 1978 року мешкає в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . 
14 квітня 1993 року між ОСОБА_2 та заявником укладено договір дарування будинку житловою площею 48 кв.м. з надвірними спорудами, розташований у с. Лиманське.
Для реєстрації будинку у реєстрі прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора. Однак, в реєстрації нерухомого майна їй було відмовлено, з причини відсутності зазначення адреси розташування нерухомого майна у договорі дарування будинку, укладеного 14 квітня 1993 року.
З наведених обставин ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту володіння житловим будинком. 
Заявник до судового засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Представник заявника ОСОБА_3 також до судового засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи без її участі.
Представник Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області Самбурський О.Б. до судового засідання не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що заява про встановлення факту володіння житловим будинком підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження в тому числі справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
В ч. 1 ст. 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, які суд може розглянути. У вказаному переліку не зазначено, що суд розглядає справи про встановлення факту права на нерухоме майно.
Разом з тим, в ч. 2 ст. 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право (п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №761/16799/15-ц). 
Судом встановлено, що заявник з 04 серпня 1978 року мешкає в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається з домової книги. 
14 квітня 1993 року між ОСОБА_2 та заявником укладено договір дарування будинку житловою площею 48 кв.м. з надвірними спорудами, розташований у с. Лиманське.
Згідно запису в погосподарській книзі № 6 (2016-2020 р.р.) виконавчого комітету Лиманської сільської ради Ренійського району Одеської області вбачається, що житловий будинок розташований за адресою:  АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За змістом ст. 328 ЦК України, набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
При вирішенні питання про виникнення у особи права власності на нерухоме майно потрібно розмежовувати час і підстави його виникнення, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності, що визначаються зокрема на час вчинення правочину, а також згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності.
Стаття 392 ЦК України, передбачає можливість визнання права власника майна і в тому разі, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами або підлягає сумніву.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01 січня 2013 року.
До 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ, відповідно до законодавства, що діяло у відповідний проміжок часу, а починаючи з 2003 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 року № 1844/5).
При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ. При цьому державний реєстратор при перенесенні даних в Реєстр має перевірити факт державної реєстрації права власності за наданими документами тим чи іншим органом БТІ.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами Закону про державну реєстрацію прав, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними у випадках, визначених законом.
Згідно п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною ДРРП, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до ДРРП, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в ДРРП (абзац третій частини п`ятої статті 12 Закону). Отже, права, які виникли до 1 січня 2013 року та були оформлені відповідно до чинного на той момент законодавства, визнаються і за відсутності відповідних відомостей у ДРРП. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Згідно з висновками ВП ВС, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
Під час розгляду справи судом не встановлено існування спору про право та можливих порушень прав та інтересів третіх осіб внаслідок встановлення факту володіння нерухомим майном, про який просить заявник.
Враховуючи вищезазначене, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, вважає, що подана заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Судові витрати при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження, не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом (ч. 7 ст. 294 ЦПК України). 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 7, 10, 13, 18, 76-81, 83, 89, 258 259, 263-265, 268, 273, 293, 294, 315, 319, 352, 354, 355 ЦПК України, - 
вирішив:
Заяву ОСОБА_1 /заінтересована особа – Ренійська міська рада Ізмаїльського району Одеської області/ про встановлення факту володіння житловим будинком – задовольнити.
Встановити факт володіння  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою:  АДРЕСА_1 , на праві власності з 14 квітня 1993 року, на підставі договору дарування будинку, посвідченого 14 квітня 1993 року секретарем виконавчого комітету Лиманської сільської ради Мокану М.А., який зареєстрований в реєстрі Лиманського сільського виконавчого комітету за № 44.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова