КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 754/11683/25
номер провадження: 22-ц/824/8878/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 лютого 2026 року у складі судді Коваленко І.І., у справі позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - ГУНП у місті Києві), третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди. 
Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2024 року ОСОБА_1 було безпідставно зупинено на вулиці співробітниками поліції (у складі групи оповіщення) з метою перевірки документів. Вказані особи пересувалися не на службовому автомобілі, а на мікроавтобусі з цивільними номерними знаками, що прямо суперечить чинному законодавству. З метою захисту своїх прав 21 вересня 2024 року позивач звернувся до ГУНП у місті Києві із запитом. У своїй відповіді відповідач формально визнав, що поліцейський не має права безпідставно перевіряти документи в особи, проте по суті поставлених питань (зокрема, щодо наявності підстав для зупинки та правомірності дій конкретних поліцейських) вичерпної відповіді надано не було.
Позивач вказував, що з 17 березня 2025 року він був змушений направити п`ять запитів, у тому числі до Міністерства внутрішніх справ України, з метою отримання документів та інформації щодо можливого вчинення ним адміністративних правопорушень, які могли б стати підставою для внесення його в обліки, зокрема під позначкою «розшук від ІНФОРМАЦІЯ_5».
Зазначав, що відповідач у відповідях повідомляв йому, що він нібито вчинив правопорушення, передбачені ст.ст. 210, 210-1 КУпАП. Як підставу для внесення відомостей до інформаційно-комунікаційної системи (ІПНП) відповідач вказав лише вхідні номери та дати звернень, що нібито надійшли від ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) № 16483 від 20 лютого 2025 року та № Е-392781 від 30 листопада 2024 року шляхом автоматичної взаємодії. Проте в жодній відповіді відповідач не надав ані копій постанов, ані копій протоколів, ані будь-якого іншого акту чи доказу, які б підтверджували саму подію та факт вчинення ним адміністративного правопорушення.
Вказував, що самі по собі зазначені електронні звернення ІНФОРМАЦІЯ_5 не відповідають вимогам п.56 та додатка 20 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487. Відповідач не надав жодних доказів того, що електронні звернення РТЦК містили чітку підставу правопорушення та були скріплені кваліфікованим електронним підписом (КЕП) уповноваженої особи.
Вважав, що ГУНП у місті Києві порушило законодавство у сфері обробки персональних даних, оскільки відомості про нього були внесені до системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (далі - ІПНП) без належної правової підстави, без підтверджених матеріалів адміністративного провадження та без його згоди або належного його повідомлення. При цьому позивач категорично не погоджується з тим, що відповідач є лише користувачем системи ІПНП і не несе відповідальності за її наповнення. Наголошував, що саме користувачі системи ІПНП (працівники поліції) відповідають за достовірність інформації, яку вони вводять та обробляють, і зобов`язані підтримувати бази даних виключно щодо осіб, які об`єктивно скоїли правопорушення.
Такі дії державного органу, на думку позивача, безпосередньо порушили його права гарантовані Конституцією України: право на повагу до честі та гідності, право на репутацію, право на правовий захист, а також право на вільне пересування без загрози свавільного затримання.
Зазначав, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача та поширення про нього недостовірної інформації як про особу, яка нібито вчинила адміністративне правопорушення за ст.ст. 210, 210-1 КУпАП (перебуває у статусі «розшуку»), йому було завдано істотних моральних страждань. Завдана моральна шкода виразилася у глибокому пригніченні, постійному стресі, порушенні психоемоційної рівноваги та втраті почуття безпеки. Поширення цієї принизливої та недостовірної інформації унеможливило вільну реалізацію позивачем своїх громадянських прав, зокрема, здійснення ним діяльності як громадського діяча, правозахисника та блогера.
Стверджував, що у зв`язку з поширенням неправдивої інформації щодо нього та створенням у нього обґрунтованого страху незаконного затримання, він втратив можливість вільно користуватись громадським транспортом, особливо на зупинках, де найчастіше здійснюються перевірки та затримання з боку поліції і представників ІНФОРМАЦІЯ_5. Це викликає постійне відчуття тривоги, небезпеки та психологічного дискомфорту, що змушує позивача регулярно користуватися послугами таксі, що є суттєвим додатковим фінансовим навантаженням. Позивач змушений практично не користуватися метро, тому що в підземних переходах виникають перевірки та незаконне затримання з боку поліції та представників ІНФОРМАЦІЯ_5.
Наголошував, що протиправні дії відповідача спричинили значні часові та фінансові втрати для нього, оскільки він змушений був витратити велику кількість особистого часу на підготовку звернень, скарг, запитів, позовних заяв та інших процесуальних документів, які подавались до відповідних державних органів, зокрема до суду.
Вважав, що тривалість моральних страждань, спричинених протиправними діями та бездіяльністю відповідача, необхідно рахувати з моменту їх виникнення, а саме, з 20 вересня 2024 року, тобто коли його вперше було зупинено співробітниками поліції без жодних законних на те підстав.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів бюджету України, передбачених на утримання ГУНП у місті Києві, на свою користь грошові кошти в сумі 40 000 грн 00 коп.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не довів протиправності дій ГУНП у місті Києві, факту заподіяння йому моральної шкоди та причинного зв`язку між діями поліції і заявленими стражданнями. Суд зазначив, що позивач не надав належних доказів незаконності його зупинки та перевірки документів 20 вересня 2024 року. Відомості щодо необхідності доставлення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 були автоматично сформовані в реєстрі Міністерства оборони України через його неприбуття за повісткою та передані до системи ІПНП у порядку електронної взаємодії державних реєстрів. Також суд виснував, що побоювання позивача щодо можливого затримання, відмова від користування громадським транспортом, витрати на таксі та час, витрачений на підготовку запитів і скарг, не підтверджують наявності моральної шкоди, спричиненої саме незаконними діями поліції. У зв`язку з відсутністю доведеного складу цивільного правопорушення суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення 40 000 грн 00 коп. моральної шкоди.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції фактично став на бік відповідача та визнав його дії правомірними за відсутності заперечень і доказів з його боку. На думку ОСОБА_1 , суд підмінив відповідача, самостійно сформувавши його правову позицію, чим порушив принципи змагальності та диспозитивності.
Вказує, що висновок суду про те, що ГУНП у місті Києві є лише користувачем системи ІПНП, є помилковим. Орган, який здійснює доступ, використання, зберігання та застосування персональних даних, є суб`єктом їх обробки та відповідає за законність, достовірність і актуальність таких даних. Статус користувача системи не звільняє поліцію від обов`язку перевіряти правові підстави використання відомостей про ОСОБА_1 .
Зазначає, що матеріали справи не містять протоколу, постанови чи іншого індивідуального акта, який підтверджував би вчинення ним правопорушення, передбаченого ст.ст. 210, 210-1 КУпАП, та був би законною підставою для внесення його даних до ІПНП.
Стверджує, що суд визнав, що звернення ІНФОРМАЦІЯ_5 формуються в електронному форматі та передаються до ІПНП, але водночас заперечив їх статус як електронного документа. На думку скаржника, такий висновок є суперечливим, оскільки інформація, зафіксована у вигляді електронних даних, є електронним документом.
Зазначає, що суд не встановив правової природи звернень ІНФОРМАЦІЯ_3 № Е-392781 від 30 листопада 2024 року та № 16483 від 20 лютого 2025 року, не з`ясував їх автора, наявність реквізитів, електронного підпису, конкретної підстави правопорушення та повноважень особи, яка їх сформувала.
Вказує, що без установлення правової природи такого «набору даних» неможливо зробити висновок про правомірність дій поліції. Фактично суд визнав можливість застосування примусових заходів на підставі інформаційного запису, який не має ознак належно оформленого юридичного акта. Суд не надав оцінки витягу з ЄРДР № 62025100130003775 від 26 червня 2025 року щодо незаконного затримання іншої особи працівниками поліції та її примусового доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_5, який, на думку ОСОБА_1 , підтверджує реальність його побоювань.
Вказує, що збереження та використання щодо нього відомостей як про особу, яка нібито вчинила адміністративне правопорушення, спричинило постійну психоемоційну напругу, страх незаконного затримання та обмеження свободи пересування. Тому скаржник вважає помилковими висновки суду про відсутність протиправності в діях відповідача, моральної шкоди та причинного зв`язку.
13 квітня 2026 року ОСОБА_1 подав додаткові пояснення, в яких зазначає, що після ухвалення рішення судом першої інстанції ГУНП у місті Києві знову внесло та обробляло щодо нього інформацію, пов`язану з так званим «розшуком» ІНФОРМАЦІЯ_5. Посилається на відповідь ГУНП у місті Києві від 10 квітня 2026 року, якою підтверджено наявність у системі ІПНП звернення ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11 лютого 2025 року № Е4691064, зареєстрованого в ЄО за № 12490 від 12 лютого 2025 року. Вказує, що відомості про складення щодо нього протоколу, винесення постанови або притягнення до адміністративної відповідальності відсутні, а тому інформація про його доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_5 обробляється без належних правових підстав. Зазначає, що саме поліція реєструє звернення, вносить інформацію до ІПНП, обробляє її та може здійснити затримання і доставлення, тому є безпосереднім суб`єктом втручання у його права. Звертає увагу на те, що така інформація створює реальний ризик незаконного затримання, стан правової невизначеності та психологічний тиск, що підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між діями ГУНП у місті Києві і моральною шкодою. Також зазначає, що ГУНП у місті Києві не надало копії звернення, даних про працівника, який його обробив, та відомостей про перевірку законності внесення інформації, що, на його думку, свідчить про триваючий характер порушення його прав.
ГУНП у місті Києві подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказує, що ОСОБА_1 не довів протиправності дій ГУНП у місті Києві, факту заподіяння моральної шкоди, причинного зв`язку та обґрунтованості суми 40 000 грн 00 коп. Зазначає, що поліція діяла лише як користувач даних, автоматично отриманих із реєстрів Міністерства оборони України (далі - МО України) та Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 1487. Звертає увагу, що витрачений на запити і скарги час не є моральною шкодою, а побоювання затримання та відмова від громадського транспорту є суб`єктивною реакцією позивача, а не наслідком незаконних дій поліції.
Третя особа: Державна казначейська служба України не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 40 000 грн 00 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами 1-2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 20 липня 2010 року перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 , військовозобов`язаний, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , дані уточнив 11 березня 2025 року, в розшуку не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості немає (докази - розширений дані з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Резерв +», витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявність судимості» станом на 21 липня 2025 року).
З матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ГУНП у місті Києві із запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати правову оцінку діям працівників поліції. Зі змісту запиту вбачається, що того ж дня близько 13 год 00 хв. ОСОБА_1 , який рухався пішки Лісовим масивом у місті Києві, було зупинено працівниками поліції (спільно з представником ІНФОРМАЦІЯ_5), які пересувалися на автомобілі марки «Фольксваген» із цивільними номерними знаками. Працівники поліції, не увімкнувши нагрудні відеореєстратори (боді-камери), здійснили перевірку документів позивача по внутрішній інформаційній базі «Армор» на предмет перебування його у розшуку. У своєму запиті позивач вимагав роз`яснити законність перевірки документів по базах МВС України за відсутності ознак правопорушення, підстави розміщення інформації від ІНФОРМАЦІЯ_5 у цих базах, а також наявність оформленого дорожнього листа на використання цивільного автомобіля у службових цілях.
Установлено, що за результатами розгляду цього запиту на інформацію та скаргу на можливі неправомірні дії з боку окремих працівників Деснянського УП ГУНП у місті Києві Управління превентивної діяльності ГУНП у місті Києві надало ОСОБА_1 відповідь №185578-2024 від 26 вересня 2024 року, в якому позивачу повідомлено, що відповідно до п.1 ч.1, ч.2 ст.31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такий превентивний захід як перевірка документів особи, але під час проведення превентивних поліцейських заходів поліція зобов`язана повідомити особі про причини застосування до неї превентивних заходів, а також довести до її відома нормативно-правові акти, на підставі яких застосовуються такі заходи. Поліцейський не може безпідставно перевіряти документи в особи. Поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, у випадках передбачених ст.32 цього Закону. Зокрема, у період дії воєнного стану та/або під час мобілізації (крім цільової) поліцейський має право вимагати в особи чоловічої статі віком від 18 до 60 років пред`явлення нею військово-облікового документа разом з документом, що посвідчує особу, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах. Поліцейські при перевірці осіб використовують реєстри та бази даних відповідно до ст.ст. 25-27 Закону, п.п. 40 п.4 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877 та Положення про інформаційно-телекомунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України», затвердженого наказом МВС України від 03 серпня 2017 року № 676, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 серпня 2017 року за № 1059/30927. Зазначено, що відповідно до ч.3 ст.38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», абз.2 п.56 та абз.15 п.79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, органи Національної поліції України зобов`язані за зверненнями (форма звернення встановлена у додатку 20 до Порядку) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України здійснити адміністративне затримання та доставлення до цих органів осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені ст.ст. 210, 210-1 КУпАП. При надходженні до органів (підрозділів) поліції таких звернень, відповідно до Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08 лютого 2019 року № 100, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 березня 2019 року за № 222/33194, інформація про особу вноситься до системи ІКС «ІПНП». Окремо щодо використання працівниками поліції автомобіля «Фольксваген» у відповіді було вказано, що право працівників державних органів на використання власного майна в сфері службової діяльності не передбачено законодавством України. За наявною інформацією, документи щодо виїзду автомобіля марки «Фольксваген» для використання у службовій діяльності працівниками Деснянського УП ГУНП у місті Києві не оформлювались. Встановити державний номерний знак автомобіля, зображеного на фото та приналежність його до працівників Деснянського УП ГУНП у місті Києві не виявилось можливим. У діях окремих працівників Деснянського УП ГУНП у місті Києві порушень службової дисципліни не виявлено.
У справі встановлено та не заперечується сторонами, що 16 березня 2025 року ОСОБА_1 , виявивши у мобільному застосунку «Резерв +» повідомлення про ймовірне порушення правил військового обліку, звернувся з новим запитом на отримання інформації до начальника Деснянського УП ГУНП у місті Києві (зареєстрований в Деснянському УП ГУНП у місті Києві до СЕД за № Н-11365, від 17 березня 2025 року). У цьому запиті ОСОБА_1 просив надати таку інформацію: Чи є інформація про звернення начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 до органів поліції щодо позивача ? Якщо є таке звернення, просив надати копію цього звернення з усіма додатками для ознайомлення (дата, інформація про реєстрацію, № вх. звернення) Якщо звернення від начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 до органів поліції не надходило, позивач просив надати інформацію, чи перебуває він в статусі особи, яка вчинила адміністративне правопорушення провадження у справах, за якими здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки ? Якщо перебуває-повідомити, яке саме адміністративне правопорушення є підставою для перебування його в статусі особи, яка вчинила адміністративне правопорушення провадження у справах, за якими здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки. Також позивач просив повідомити, чи внесено відомості до підсистеми «Розшук», інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» відносно нього як такого, що перебуває у розшуку ? Якщо було внесено відомості - то коли (дата, реєстрація) ким, (посада, звання) і на підставі якої інформації та яких документів (матеріалів) була внесена інформація в підсистему «Розшук».
За результатами розгляду запиту ОСОБА_1 , Деснянське управління поліції листом від 02 квітня 2025 року № 126854-2025 повідомило йому, що він перебуває в базі ІКС ІПНП Деснянського УП ГУНП у місті Києві в ІП «Призовник, військовозобов`язаний, резервіст». ІНФОРМАЦІЯ_5 було надіслано звернення (Е-392781 від 30 листопада 2024 року) відносно ОСОБА_1 щодо необхідності доставлення особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.ст.210, 210-1 КУпАП. Інформація відносно останнього була внесена до ІКС ІПНП Деснянського УП ГУНП у місті Києві. Деснянський УП ГУНП у місті Києві не відповідає за наповнення бази ІКС ІПНП Деснянського УП ГУНП у місті Києві, а саме, ІП «Призовник, військовозобов`язаний, резервіст» щодо постановки та зняття з розшуку осіб. Інформацію щодо останнього до ІП «Призовник, військовозобов`язаний» резервіст було внесено МО України. Роз`яснено, що для вирішення питань пов`язаних з військовим обліком ОСОБА_1 необхідно звертатись до територіального центру комплектування та соціальної підтримки того району, де він перебуває на обліку.
Того ж дня, тобто 02 квітня 2025 року, листом Управління превентивної діяльності ГУНП у місті Києві від 02 квітня 2025 року № 126937-2025 було повідомлено ОСОБА_1 про те, що органи Національної поліції України під час дії воєнного стану уповноважені здійснювати адміністративне затримання та доставлення до РТЦК та СП військовозобов`язаних, які вчинили правопорушення, передбачені ст.ст. 210, 210-1 КУпАП.
ГУНП у місті Києві зазначило, що станом на 01 квітня 2025 року за даними системи ІПНП наявне звернення у вигляді набору даних від ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване за № 16483 від 20 лютого 2025 року) щодо порушення ОСОБА_1 законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. При цьому ГУНП у місті Києві вкотре наголосило, що вказана інформація надійшла до підрозділу поліції автоматично в електронному вигляді шляхом інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів (МО України) та єдиною інформаційною системою МВС України. Зазначена взаємодія здійснюється на підставі спільного наказу МО та МВС від 18 травня 2023 року № 290/411. Оскільки електронне звернення формується безпосередньо в інформаційних ресурсах МО у визначеному форматі, ГУНП у місті Києві рекомендувало ОСОБА_1 звернутися до ІНФОРМАЦІЯ_3 для вирішення цього питання.
У цьому ж листі ГУНП у місті Києві підтвердило, що у державному розшуку ОСОБА_1 не перебуває.
Судом першої інстанції встановлено, що після отримання відповідей ГУНП у місті Києві від 02 квітня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся з новим запитом до ГУНП у місті Києві, де зазначив, що відповідач, посилаючись на наявність електронних звернень від ІНФОРМАЦІЯ_3 (№ Е-392781 від 30 листопада 2024 року та № 16483 від 20 лютого 2025 року) як на підставу для внесення його до бази, так і не надав їх копій. Також у цьому запиті ОСОБА_1 зазначив, що його запит надсилається до ГУНП у місті Києві, а не до РТЦК та СП, тому не може стосуватися питань правил військового обліку, а стосується безпосередньо дій органів поліції шляхом їх взаємодії з електронними базами даних та внесенням особисто його відомостей до цих баз і стосується з`ясування причин можливих протиправних дій органів поліції. У запиті від 02 квітня 2015 року позивач просив: 1) надати в електронному або паперовому вигляді копії зазначених звернень ІНФОРМАЦІЯ_3 з усіма додатками та кваліфікованими електронними підписами уповноважених осіб; 2) повідомити ПІБ, посаду та звання конкретного співробітника поліції, який несе відповідальність за повноту, достовірність та контроль внесених стосовно позивача відомостей до підсистеми «Розшук»; 3) роз`яснити, про який саме «розшук», на підставі чого та за ініціативою якого правоохоронного органу йдеться у відповідях поліції; 4) виключити інформацію про позивача з бази ІКС ІПНП Деснянського УП ГУНП у місті Києві як такого, що перебуває в розшуку.
ГУНП у місті Києві у листі від 09 квітня 2025 року № 137192-2025 відмовило ОСОБА_1 у видаленні його персональних даних, що містяться в інформаційних ресурсах Національної поліції, з тих підстав, що електронні звернення відносно порушників мобілізаційного законодавства формуються в інформаційних ресурсах МО України у визначеному електронному форматі та надходять до інформаційно комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України», Положення про яку затверджене наказом МВС України від 03 серпня 2017 року № 676, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 серпня 2017 року за № 1059/30927 (зі змінами). Такі звернення реєструються в системі ІПНП, відповідно до Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08 лютого 2019 року № 100, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 березня 2019 року за № 222/33194, з автоматичним присвоєнням порядкових номерів єдиного обліку. За наявності підстав, відомості про відсутність необхідності доставлення особи до ІНФОРМАЦІЯ_6 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів і шляхом вказаної електронної інформаційної взаємодії надсилаються до системи ІПНП. Тому ОСОБА_1 було роз`яснено, що для внесення відомостей про відсутність необхідності доставлення особи до ІНФОРМАЦІЯ_5 до системи ІПНП звертатися безпосередньо до відповідного центру комплектування та соціальної підтримки. Також ГУНП у місті Києві зазначило, що підрозділи поліції здійснюють обробку персональних даних осіб у зв`язку із необхідністю виконання обов`язків, які передбачені законом, тому згода такого суб`єкта на їх обробку не потрібна, а підставою для видалення даних згідно зі ст.15 Закону України «Про захист персональних даних», зокрема є набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних.
У подальшому ОСОБА_1 звернувся з новим запитом до ГУ НП у місті Києві з метою з`ясування правових підстав внесення своїх персональних даних до бази поліції та просив відповідача надати: 1. Інформацію про те, на підставі яких саме договорів про інформаційну взаємодію, спільних рішень чи окремих протоколів було здійснено електронний обмін даними між інформаційними ресурсами системи ІПНП Національної поліції України та МО України, внаслідок чого у підсистемі «Розшук» (ІПНП) з`явився запис відносно позивача як про «правопорушника» та були зареєстровані звернення № Е-392781 від 30 листопада 2024 року та № 16483 від 20 лютого 2025 року; 2. Належним чином завірені копії вказаних договорів про інформаційну взаємодію, спільних рішень та протоколів, на основі яких була здійснена така інтеграція даних.
Листом № 148063-2025 від 16 квітня 2025 року ГУНП у місті Києві повідомило ОСОБА_1 , що електронну інформаційну взаємодію відповідно до Порядку електронної інформаційної взаємодії МО України, МВС України та центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України, затвердженого спільним наказом МОУ, МВС від 18 травня 2023 року № 290/411, забезпечують МО, МВС, Державна міграційна служба України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій. Власником інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» є Національна поліція України, а адміністратором - уповноважений структурний підрозділ апарату центрального органу управління НПУ. Також зазначено, що працівники ГУНП у місті Києві є лише «користувачами» системи, яким в установленому порядку надано відповідні права та доступ до інформації в ІПНП, і не мають повноважень здійснювати дії щодо вдосконалення та функціонування систем ІПНП, в тому числі укладати протоколи щодо інформаційної взаємодії з іншими державними реєстрами.
Після отримання відповіді ГУНП у місті Києві від 16 квітня 2025 року ОСОБА_1 надіслав новий запит, в якому вимагав виключити інформацію про нього з бази ІКС ІПНП Національної поліції, системи ІПНП Деснянського РУП ГУНП в місті Києві, як такого що перебуває в «розшуку». Також просив надати: 1) інформацію про конкретних працівників (адміністраторів) системи ІПНП (ПІБ, посаду, IP-адресу терміналу та час завантаження), які внесли відомості стосовно нього на підставі вказаних звернень; 2) копію наказу, яким визначено повноваження цих осіб на здійснення функцій адміністратора системи; 3) інформацію про нормативно-правову підставу внесення до системи ІПНП відомостей про ОСОБА_1 
25 квітня 2025 року листом № 160232-2025 ГУНП у місті Києві підтвердило, що володільцем системи ІПНП є Національна поліція України, а її адміністратором - Департамент інформаційно-аналітичної підтримки НПУ. Також повідомлено, що оскільки між ресурсами МО України та системою ІПНП налагоджена електронна взаємодія в автоматичному режимі, надати запитувані відомості стосовно конкретного працівника ГУНП у місті Києві, який вніс інформацію відносно позивача, є неможливим. Для перевірки правових підстав завантаження відомостей та їх виключення відповідач вчергове рекомендував позивачу звертатися до володільця Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів - МО України. Крім того роз`яснено, що інформація щодо зазначення дати, часу, IP-адреси терміналу та місця локалізації робочої станції, з якої було здійснено завантаження звернень включена до переліку такої, що не підлягає розголошенню, відповідно до наказу Національної поліції України від 12 жовтня 2018 року № 945 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Національної поліції України» та наказу НПУ від 01 вересня 2023 року № 810 «Про внесення змін до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Національної поліції України».
29 липня 2025 року ОСОБА_1 подав запит на інформацію до ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо правопорушень ГУНП у місті Києві та надання відповідних документів.
30 серпня 2025 року ОСОБА_1 отримав відповідь № 8005 від ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якій його повідомлено про підстави внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення правил військового обліку. Зокрема зазначено, що у відповідності до п. 30-1 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, засобами єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів була сформована повістка та надіслана ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, рекомендованим поштовим відправленням, оператором поштового зв`язку. Оскільки ОСОБА_1 за цією повісткою не прибув, у порядку ст. 259 КУпАП та абз. 3 п. 56, абз. 16 п. 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, засобами єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів автоматично згенеровано та надіслано звернення, у вигляді набору даних шляхом електронної інформаційної взаємодії між єдиним Державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів та єдиною інформаційною системою МВС, до органів Національної поліції щодо доставлення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 для складання матеріалів про адміністративне правопорушення. У цій відповіді вказано, що відомості щодо складання уповноваженими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно ОСОБА_1 адміністративних матеріалів та притягнення у встановленому законом порядку до адміністративної відповідальності у 2025 році - станом на день підготовки відповіді, у ІНФОРМАЦІЯ_4 відсутні. Для вирішення питання щодо виключення зі списків осіб, які вчинили адміністративне правопорушення за ст. 210-1 КУпАП та підлягають доставленню до ІНФОРМАЦІЯ_3 для складання матеріалів про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 необхідно прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів («Оберіг»), сформованого станом на 01 вересня 2025 року, у розділі «Правопорушення» відносно ОСОБА_1 зазначено: «Дані в цьому реєстрі відсутні».
Спірні правовідносини, що склалися між ОСОБА_1 та державою Україна в особі ГУНП у місті Києві з приводу відшкодування моральної шкоди, яка за твердженням позивача, завдана неправомірним внесенням, зберіганням та використанням його персональних даних у системі ІПНП, урегульовані ст.ст. 19, 32, 56 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, а також положеннями Закону України «Про захист персональних даних» і Закону України «Про Національну поліцію».
Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень
Відповідно до ч.1 та п.9 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714 цс 19) викладено правовий висновок, що виходячи з положень ст.ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (див. постанову Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20 та від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21 (провадження № 61-19019св21)).
Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України.
За змістом ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (див. постанову Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 686/21800/21).
При цьому, застосовуючи ст. ст.1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17).
Аналіз чинного цивільного законодавства дає підстави для висновку, що для застосування відповідальності держави за ст.ст. 1173, 1174 ЦК України необхідною умовою є доведеність саме незаконності (протиправності) рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довів протиправності дій працівників ГУНП у місті Києві під час його зупинки та перевірки документів 20 вересня 2024 року близько 13 год 00 хв. на Лісовому масиві у місті Києві.
На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 посилався на власний запит від 21 вересня 2024 року та відповідь Управління превентивної діяльності ГУНП у місті Києві від 26 вересня 2024 року № 185578-2024. У вказаному запиті позивач повідомляв, що його зупинили працівники поліції спільно з представником ІНФОРМАЦІЯ_5, які пересувалися автомобілем «Фольксваген» із цивільними номерними знаками, не увімкнули нагрудні відеореєстратори та здійснили перевірку його даних у базі «Армор» на предмет перебування у розшуку.
Разом з тим, такий запит відображає лише суб`єктивний виклад подій самим ОСОБА_1 та фіксує поставлені ним перед органом поліції питання. Сам по собі він не є належним доказом того, що конкретні працівники поліції 20 вересня 2024 року діяли незаконно, поза межами наданих їм повноважень або безпідставно обмежили права позивача.
Із відповіді ГУНП у місті Києві № 185578-2024 вбачається, що ОСОБА_1 було роз`яснено положення ст.ст. 31, 32 Закону України «Про Національну поліцію» щодо повноважень поліцейських на перевірку документів, зокрема під час дії воєнного стану. Крім того, відповідач повідомив, що державний номерний знак автомобіля та його належність працівникам Деснянського УП ГУНП у місті Києві встановити не вдалося, документи щодо виїзду цього автомобіля для використання у службовій діяльності не оформлювалися, а порушень службової дисципліни в діях окремих працівників Деснянського УП ГУНП у місті Києві не виявлено.
При цьому ОСОБА_1 не надав суду відеозапису події, показань свідків, матеріалів службового розслідування, рішення суду про визнання дій поліцейських протиправними чи інших належних і допустимих доказів, які б об`єктивно підтверджували незаконність зупинки та перевірки документів 20 вересня 2024 року.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що саме по собі листування ОСОБА_1 з ГУНП у місті Києві не доводить протиправності дій працівників поліції. Отже подія 20 вересня 2024 року не може розглядатися як самостійна або додаткова підстава для відшкодування моральної шкоди.
Також у позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що ГУНП у місті Києві порушило законодавство у сфері обробки персональних даних, оскільки вніс та зберігав у системі ІПНП інформацію про нього як про «правопорушника», який перебуває у «розшуку», без наявності підтверджуючих матеріалів (протоколів, постанов) та без звернень ІНФОРМАЦІЯ_5, скріплених кваліфікованим електронним підписом.
Відповідно до пункту 2 розділу II Положення про інформаційно-комунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України», затвердженого наказом МВС України від 03 серпня 2017 року № 676, основними завданнями системи «ІПНП» є: інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності Національної поліції України; забезпечення наповнення та підтримки в актуальному стані інформаційних ресурсів баз (банків) даних, що входять до ЄІС МВС; забезпечення щоденної діяльності органів (закладів, установ) поліції у сфері трудових, фінансових, управлінських відносин, відносин документообігу; забезпечення електронної взаємодії з МВС та іншими органами державної влади.
Цим Положенням визначено, що власником системи ІПНП є Національна поліція України, а адміністратором - уповноважений структурний підрозділ апарату центрального органу управління НПУ. Територіальні підрозділи поліції, зокрема працівники ГУНП у місті Києві, є лише користувачами цієї системи, яким надано відповідні права та доступ до інформації (пункт 1, 2 та 4 розділу IV).
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що інформація щодо ОСОБА_1 надійшла до інформаційної системи Національної поліції в автоматичному режимі через електронну інформаційну взаємодію між МО України (Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів) та МВС України.
Згідно абз.3 п.56 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, Національна поліція за зверненням ІНФОРМАЦІЯ_5 та розвідувальних органів (яке має містити прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності), адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), дату народження, інші дані (за наявності), передбачені ст.7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», підставу (порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку; порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), унікальний вихідний номер та кваліфікований електронний підпис уповноваженої особи), надісланим у вигляді набору даних шляхом електронної інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів та єдиною інформаційною системою МВС, здійснює адміністративне затримання та доставлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, до найближчого районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ. У разі відсутності технічної можливості передачі даних такі звернення надсилаються в паперовій формі (додаток 20).
Також згідно з абз. 16 п.79 цього Положення районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції (у разі неможливості складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення) для доставлення осіб, які скоїли адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому ця особа перебуває (повинна перебувати) на військовому обліку, з урахуванням вимог абзацу третього пункту 56 цього Порядку.
Сам механізм та формат цього обміну даними врегульовано Порядком електронної інформаційної взаємодії Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України та центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України, затвердженим спільним наказом МО та МВС від 18 травня 2023 року № 290/41.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення ІНФОРМАЦІЯ_5, на підставі яких органи Національної поліції здійснюють адміністративне затримання та доставлення осіб, надходять до системи ІПНП не у вигляді окремих електронних документів чи паперових носіїв для подальшої перевірки працівниками поліції, а у вигляді наборів даних шляхом електронної інформаційної взаємодії між державними реєстрами.
Також правильним є висновок суду про те, що такі звернення формуються безпосередньо в інформаційних ресурсах МО України у визначеному електронному форматі та в автоматичному режимі передаються до системи ІПНП. 
За таких обставин доводи ОСОБА_1 про неправомірне внесення працівниками ГУНП у місті Києві недостовірних відомостей щодо нього до інформаційної системи не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленим порядком електронної інформаційної взаємодії між відповідними державними реєстрами.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність посилань позивача на положення наказу МВС України № 676 щодо відповідальності користувачів системи ІПНП за достовірність інформації. Відповідно до пункту 8 розділу IV Положення про інформаційно-комунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України» така відповідальність покладається лише щодо інформації, яка безпосередньо вноситься користувачем до системи. Натомість спірні відомості щодо ОСОБА_1 були автоматично сформовані та передані засобами електронної інформаційної взаємодії з інформаційних ресурсів МО України, тоді як працівники ГУНП у місті Києві виступали виключно користувачами отриманих даних і не здійснювали їх самостійного внесення до ІПНП.
Надаючи правову оцінку твердженням ОСОБА_1 про те, що внесення інформації до підсистеми «Розшук» (ІПНП) є незаконним через ненадання йому копій звернень ІНФОРМАЦІЯ_5 у вигляді окремих документів із накладеним кваліфікованим електронним підписом (КЕП), суд першої інстанції правильно врахував що відповідно до п.1 та п. 2 розділу ІІ Порядку електронної інформаційної взаємодії, затвердженого спільним наказом МО та МВС від 18 травня 2023 року № 290/411, Електронна інформаційна взаємодія відповідно до цього Порядку здійснюється з використанням інформаційних систем суб`єктів інформаційних відносин засобами системи електронної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів «Трембіта» або центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС України з дотриманням вимог законів України» Про електронні довірчі послуги», «Про захист персональних даних», «Про публічні електронні реєстри», «Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах», інших нормативно-правових актів. Обсяг та структура даних, якими обмінюються суб`єкти інформаційних відносин через програмні інтерфейси електронних інформаційних ресурсів (сервіси), визначаються договорами про інформаційну взаємодію або спільними рішеннями, які оформлюються окремими протоколами відповідно до законодавства.
Отже передбачене абз.3 п.56 Порядку № 1487 звернення надсилається не у формі звичайного електронного документа (наприклад, окремого файлу), який містить візуальні реквізити та може бути роздрукований, а у вигляді електронного набору (масиву) даних. Захист такої інформації, її цілісність та ідентифікація ініціатора звернення (Міністерства оборони України) забезпечується на рівні комплексних систем захисту інформації (КСЗІ) самих реєстрів під час їх автоматизованої системної взаємодії. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_1 надати йому безпосередньо від поліції «копію звернення з КЕП» не ґрунтуються на положеннях законодавства, яке регулює електронну інформаційну взаємодію між державними реєстрами.
Абз.3 п. 56 Порядку № 1487 передбачено, що звернення ІНФОРМАЦІЯ_5 надсилається до органів Національної поліції у вигляді набору даних шляхом електронної інформаційної взаємодії. Лише у разі відсутності технічної можливості передачі таких даних звернення надсилається у паперовій формі за зразком додатка 20 до Порядку № 1487.
За таких обставин доводи ОСОБА_1 про незаконність внесення його даних до ІПНП через відсутність у поліції паперового звернення начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 або окремого електронного документа з КЕП, є необґрунтованими.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно надав правову оцінку доводам ОСОБА_1 щодо рівня достовірності інформації, яка стала підставою для внесення відомостей про нього до підсистеми «Розшук» (ІПНП).
Так, згідно з даними офіційної відповіді ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21 серпня 2025 року №8005 відомості щодо складання уповноваженими особами ІНФОРМАЦІЯ_5 відносно ОСОБА_1 адміністративних матеріалів та притягнення його до адміністративної відповідальності у 2025 році - відсутні. Крім того, згідно з Витягом з реєстру «Оберіг» станом на 01 вересня 2025 року, у розділі «Правопорушення» відносно ОСОБА_1 вказано: «Дані в цьому реєстрі відсутні». 
У даному випадку ОСОБА_1 помилково ототожнює відсутність у реєстрі «Оберіг» відомостей про складення щодо нього адміністративних матеріалів або притягнення до адміністративної відповідальності з незаконністю дій поліції щодо обробки інформації в системі ІПНП.
Сам по собі цей факт не свідчить про протиправність дій ГУНП у місті Києві, оскільки спірні відомості були отримані поліцією в межах електронної інформаційної взаємодії з відповідних державних реєстрів, а не самостійно сформовані чи внесені працівниками поліції.
У цій же відповіді ІНФОРМАЦІЯ_5 також повідомив ОСОБА_1 , що у відповідності до п. 30-1 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, засобами єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів була сформована повістка та надіслана позивачеві засобами поштового зв`язку, рекомендованим поштовим відправленням, оператором поштового зв`язку. Оскільки ОСОБА_1 за цією повісткою не прибув, - у порядку ст. 259 КУпАП та абз. 3 п. 56, абз.16 п.79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, засобами єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів автоматично згенеровано та надіслано звернення, у вигляді набору даних шляхом електронної інформаційної взаємодії між єдиним Державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів та єдиною інформаційною системою МВС, до органів Національної поліції щодо доставлення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 для складання матеріалів про адміністративне правопорушення. Для вирішення питання щодо виключення зі списків осіб, які вчинили адміністративне правопорушення за ст. 210-1 КУпАП та підлягають доставленню до ІНФОРМАЦІЯ_3 для складання матеріалів про адміністративне правопорушення, позивачеві необхідно прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що ініціатором формування набору даних, який надійшов до системи ІПНП, була інформаційна система МО України. Працівники ГУНП у місті Києві самостійно не вносили відомості про ОСОБА_1 до цієї бази, а діяли як користувачі системи та не наділені повноваженнями перевіряти, коригувати або ставити під сумнів достовірність алгоритмів роботи реєстрів МО України.
При цьому сама по собі відсутність станом на серпень 2025 року складених щодо ОСОБА_1 матеріалів про адміністративне правопорушення за ст.210-1 КУпАП, про що зазначено у відповіді ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21 серпня 2025 року № 8005, не свідчить про протиправність дій ГУНП у місті Києві. Відповідно до ст.259 КУпАП та пункту 56 Порядку № 1487 адміністративне затримання і доставлення особи органами поліції здійснюється саме з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості скласти його на місці.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ГУНП у місті Києві діяло в межах наданих повноважень, а первинним джерелом формування відповідного звернення був реєстр МО України «Оберіг». Підстав для самостійного коригування або видалення цих відомостей органом поліції за заявою ОСОБА_1 не встановлено. Відповідач обґрунтовано роз`яснив позивачу необхідність вирішення питання з ініціатором звернення - ІНФОРМАЦІЯ_5 , або шляхом звернення до суду з вимогою про видалення таких даних у порядку, передбаченому ст.15 Закону України «Про захист персональних даних».
Відповідно до п.5 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист персональних даних», підставою для обробки персональних даних є необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом.
Згідно з п.3 Розділу ІІІ Порядку електронної інформаційної взаємодії Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України та центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України, інформація передається та обробляється з урахуванням вимог законодавства про захист персональних даних і використовується суб`єктами інформаційних відносин виключно з метою реалізації ними своїх повноважень, передбачених законодавством, і не може бути передана третій стороні, крім випадків, визначених законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини
За змістом положень ч.3 ст.38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.5 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію» в органів національної поліції існує здійснювати доставлення осіб за зверненнями ІНФОРМАЦІЯ_5. Тобто підрозділи поліції здійснюють обробку персональних даних осіб, отриманих шляхом автоматичної взаємодії з реєстрами МО України, у зв`язку із необхідністю виконання обов`язків, передбачених законом, тому окрема згода суб`єкта на їх обробку не потрібна.
Також абз.2 ч.3 ст.6 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» свідчить про те, що згода призовників, військовозобов`язаних та резервістів на обробку їх персональних даних для цілей Реєстру не потрібна.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив твердження ОСОБА_1 про порушення ГУНП у місті Києві законодавства у сфері захисту персональних даних, оскільки обробка його персональних даних здійснювалася не довільно, а у зв`язку з виконанням органом поліції повноважень, прямо передбачених законом, та в межах електронної інформаційної взаємодії між державними реєстрами.
За встановлених обставин ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що працівники ГУНП у місті Києві 20 вересня 2024 року діяли щодо нього протиправно, що саме відповідач самостійно сформував або вніс до системи ІПНП недостовірні відомості, мав повноваження змінити чи видалити дані, отримані в порядку електронної взаємодії з реєстрів МО України, а також не довів факту заподіяння йому моральної шкоди та наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між заявленими моральними стражданнями і діями ГУНП у місті Києві.
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Доводи апеляційної скарги про те, що ГУНП у місті Києві як користувач системи ІПНП несе відповідальність за законність, достовірність та актуальність відомостей, внесених щодо нього до підсистеми «Розшук», колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Як зазначалося вище, відомості щодо ОСОБА_1 в цю систему не вносилися працівниками ГУНП у місті Києві самостійно, а були сформовані та передані в автоматичному режимі шляхом електронної інформаційної взаємодії з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідно до абз. 3 пункту 56 Порядку № 1487 та Порядку електронної інформаційної взаємодії, затвердженого наказом МО та МВС № 290/411.
При цьому позивач не надав жодного доказу того, що працівники ГУНП у місті Києві здійснювали самостійне внесення, зміну, коригування чи поширення недостовірних відомостей щодо нього або використали такі відомості поза межами наданих законом повноважень. 
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що дії працівників ГУНП у місті Києві щодо отримання, зберігання та обробки відповідної інформації в системі ІПНП були оскаржені ОСОБА_1 у встановленому законом порядку або визнані протиправними судом чи іншим компетентним органом.
Водночас відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та ст.38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на органи Національної поліції покладено обов`язок здійснювати заходи щодо доставлення осіб за зверненнями ІНФОРМАЦІЯ_5.
Отже, доступ до відповідних відомостей та їх використання в межах функціонування ІПНП є реалізацією передбачених законом повноважень поліції, а не самостійним втручанням у права особи.
Сам по собі факт зберігання та обробки ГУНП у місті Києві відомостей, отриманих у встановленому законом порядку з державних реєстрів, за відсутності доказів протиправності таких дій не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 та не є достатньою підставою для висновку про заподіяння йому моральної шкоди.
Доводи ОСОБА_1 , наведені у додаткових поясненнях, про існування ризику його можливого майбутнього затримання працівниками поліції та доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_5 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для задоволення позову. Зазначені твердження ґрунтуються виключно на припущеннях щодо можливого розвитку подій у майбутньому та не підтверджують факту вчинення відповідачем конкретних протиправних дій, які були предметом розгляду у цій справі.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих учасниками справи доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги та обставин, які були предметом судового розгляду.
Тому в межах цієї справи про відшкодування моральної шкоди суд не наділений повноваженнями надавати оцінку ймовірним правовідносинам, прогнозувати можливі майбутні дії органів державної влади чи вирішувати питання щодо потенційних порушень прав позивача, які на момент розгляду справи не відбулися та не підтверджені належними і допустимими доказами. Сам по собі суб`єктивний страх настання таких подій у майбутньому не може свідчити про протиправність поведінки відповідача та бути самостійною підставою для покладення на державу обов`язку з відшкодування моральної шкоди.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: