ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" травня 2026 р. Справа№ 911/1352/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Коробенка Г.П.
суддів: Кравчука Г.А. 
Михальської Ю.Б. 

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.
за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 28.05.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля"
на рішення Господарського суду Київської області від 31.10.2024 (повний текст рішення складено та підписано 07.03.2025)
у справі №911/1352/24 (суддя Третьякова О.О.)
за позовом Керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля" 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" 
про витребування земельних ділянок з незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Керівник Вишгородської окружної прокуратури (далі – прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації (далі - Адміністрація) до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля" (далі – відповідач), у якому просив:
- витребувати на користь держави в особі Адміністрації з незаконного володіння відповідача земельні ділянки лісового фонду з кадастровими номерами 3221882201:21:024:0202, 3221882201:21:024:0203, 3221882201:21:024:0204, 3221882201:21:024:0205, 3221882201:21:024:0206, 3221882201:21:024:0207, 3221882201:21:024:0208, 3221882201:21:024:0211, 3221882201:21:024:0212, 3221882201:21:024:0213, 3221882201:21:024:0214, 3221882201:21:024:0215, 3221882201:21:024:0216, 3221882201:21:024:0217, 3221882201:21:024:0218, 3221882201:21:024:0219, які розташовані в межах села Глібівка Вишгородського району Київської області (далі – земельні ділянки);
- визнати поважними причини пропуску прокурором позовної давності для звернення до суду з цим позовом та поновити його, захистивши право.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням вимог земельного та лісового законодавства, яке полягає у вибутті з володіння держави та незаконному набутті відповідачем у власність земельних ділянок, які є державною власністю лісогосподарського призначення. Прокурор зазначав, що рішенням Господарського суду Київської області від 16.02.2023 у справі № 911/891/22 між тими ж сторонами встановлено, що набуття відповідачем земельних ділянок є незаконним та порушує право державної власності на землі лісового фонду, тому інтереси держави підлягають захисту в судовому порядку.

Історія справи, короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 31.10.2024 позов задоволено.
Рішення суду мотивовано тим, що вимоги прокурора є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки земельні ділянки лісового фонду вибули з державної власності поза волею власника – держави України, без дотримання передбаченої законом процедури вилучення у постійного користувача. При цьому суд визнав, що відповідач є недобросовісним набувачем земельних ділянок, так як він знав, міг та повинен був знати про те, що земельні ділянки, які формально набувались ним з цільовим призначенням "для будівництва та обслуговування житлового будинку", фактично є землями лісогосподарського призначення Кам?янського лісництва і не можуть використовуватись для житлової забудови. Крім того, суд пославшись на положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (щодо продовження строків на період дії карантину) та п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (щодо зупинення перебігу строку позовної давності на строк дії воєнного стану), констатував, що позовна давність прокурором не пропущена.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025, вказане рішення суду скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.
Свій висновок апеляційний суд мотивував добросовісністю набуття відповідачем права власності на земельні ділянки і неможливості їх витребування від добросовісного набувача, тому позовна давність застосуванню не підлягає.
Постановою Верховного Суду від 21.01.2026 касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі № 911/1352/24 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставою для скасування постанови апеляційного господарського суду у справі №911/1352/24 стало те, що висновки апеляційного суду стосовно добросовісності відповідача є передчасними та непереконливими, адже суд не з`ясував, чи діяв станом на час виникнення спірних правовідносин (2009-2010 роки) Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (порядок його ведення було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141), та й доказів та доводів щодо внесення громадянами-продавцями спірних ділянок своїх прав до цього реєстру матеріали справи не містять.
Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звернула увагу на те, що істотні обставини справи щодо місцезнаходження спірних земельних ділянок у 2009-2010 роках та висновки щодо добросовісності відповідача під час укладення правочинів у 2009-2010 роках вочевидь не можуть підтверджуватися документом, створеним та прийнятим у 2016 році (генеральний план села Глібівка, затверджений рішенням Глібівської сільської ради №55 від 25.08.2016).
Крім того, Верховний Суд зауважив, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про незастосування до цих вимог позовної давності.
При цьому суди встановили, що прокурор з вимогами про витребування земельних ділянок звернувся до суду у травні 2024 року, вказуючи, що перебіг позовної давності розпочався з моменту державної реєстрації права власності відповідача на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (22-23.03.2021).
Водночас, із змісту позовної заяви вбачається, що прокурор просив визнати поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду та поновити його, мотивуючи це тим, що Адміністрація листом від 30.01.2024 № 07-20/496 повідомила, що не отримувала листів від Глібівської сільської ради щодо прийняття рішення від 29.04.2009, тому їй не було відомо про прийняття цього рішення.
Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зауважив на тому, що під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід врахувати викладене в цій постанові, встановити й дослідити фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, а також надати їм належну правову оцінку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від 31.10.2024 у справі №911/1352/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте місцевим судом з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, при неповному встановленні обставин справи, які мають значення для справи. При цьому скаржник посилається на те, що встановлюючи обставину повного чи часткового накладення меж кварталу 86 Кам?янського лісництва Димерського лісового господарства на спірні земельні ділянки, суд по суті виходив з єдиного доказу – фрагменту з публічної кадастрової карти України станом на 27.08.2021 з нанесенням на неї меж кварталу лісництва, проте, відповідач заперечував врахування цього доказу, оскільки цей документ був виготовлений в ручному режимі в рамках підготовки прокуратури до подання позовної заяви, особа, яка виготовила, цей документ, як і рівень її експертності та наявність відповідних повноважень на виготовлення таких документів, судом не перевірялась та не встановлювалась; а заперечення відповідача проти належності та допустимості такого доказу судом не були ані враховані, ані відхилені;
За доводами скаржника, решта доказів, на які здійснюється посилання суду в обґрунтування обставини накладення меж лісового кварталу на спірні земельні ділянки (матеріали лісовпорядкування, таксаційні матеріали та планшети), то вони самостійно не можуть ані підтвердити, ані спростувати такої обставини, оскільки не містять жодної прив`язки до спірних земельних ділянок, їх координат, чи фактичного місцезнаходження, а судом прийняті як безумовні та без належного обґрунтування яким чином вони це підтверджують;
До того ж апелянт посилається на те, що надаючи оцінку добросовісності та достатньої обізнаності відповідача при купівлі спірних земельних ділянок, суд виходив з факту повного заліснення усіх земельних ділянок, пославшись на матеріали лісовпорядкування, які підтверджують виключно наявність лісових насаджень в 86 кварталі лісництва, однак такі документи не підтверджують факту та обсягу заліснення саме спірних земельних ділянок, що мало б ключове та вирішальне значення, враховуючи, що спірні земельні ділянки, на думку прокуратури, знаходяться на межі лісництва, та однозначно знаходяться в межах села Глібівка, а суміжні земельні ділянки, які не витребовуються, лісовими вже не є;
Крім того, за твердженням апелянта, обставина пропуску строку позовної давності є очевидною, початок перебігу такого строку є дата прийняття рішення Глібівською сільською радою №248 – 29.04.2009, і за будь-яких обставин, прокуратурою не наведено поважності причин пропуску строку позовної давності, а відповідачем наведено докладну процедуру та підтверджені факти реєстрації прав на спірні земельні ділянки, яким було присвоєно кадастрові номери, внесено в державний земельний кадастр, відображено в публічній кадастровій карті, пройдено державну реєстрацію та зареєстровано в поземельних книгах, всі ці відомості є або публічно доступними, або могли бути отримані як прокуратурою, так і позивачем в межах строків позовної давності. 
Крім того, скаржник наголошує на тому, що придбаваючи земельні ділянки за відплатними договорами у фізичних осіб, які (1) знаходились в межах населеного пункту села Глібівка, (2) були виділені на підставі рішення сільської ради, в межах території якої вони знаходяться, (3) лише частина з яких має деревні насадження, які за своїми ознаками не можуть сприйматися як ліс, (4) діючи на підставі офіційних документів, та пройшовши відповідні державні реєстраційні процедури, (5) не маючи жодних інструментів для перевірки чи спростування відомостей щодо земельних ділянок, які внесені в державні акти, відповідач не знав, не міг знати та припускати, що такі земельні ділянки можуть бути віднесені до земель лісогосподарського призначення. Отже, відповідач є добросовісним набувачем належного майна, оскільки набув право власності на підставі оплатних договорів, не знав та за всіма обставинами не міг знати про наявність ризиків його можливого витребування.

Узагальнені доводи та заперечення сторін

10.04.2025 через підсистему “Електронний суд” від прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив доводи викладені в ній, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Прокурор зауважує на тому, що позовна заява окружної прокуратури пред`явлена в межах трирічного строку позовної давності як з моменту обізнаності держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації про порушення її інтересів і прав 27.09.2021, так і з моменту утворення об`єктів цивільних та речових прав – спірних земельних ділянок із кадастровими номерами 3221882201:21:024:0202, 3221882201:21:024:0203, 3221882201:21:024:0204, 3221882201:21:024:0205, 3221882201:21:024:0206, 3221882201:21:024:0207, 3221882201:21:024:0208, 3221882201:21:024:0211, 3221882201:21:024:0212, 3221882201:21:024:0213, 3221882201:21:024:0214, 3221882201:21:024:0215, 3221882201:21:024:0216, 3221882201:21:024:0217, 3221882201:21:024:0218, 3221882201:21:024:0219 22.03.2021 та 23.03.2021.
Прокурор також зазначає, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування - є належними доказами підтвердження права державної власності на землі лісогосподарського призначення та наявності права виключно у уповноваженого органу державної влади на розпорядження такою категорією земель. 
За доводами прокурора, наявність лісових насаджень на спірних земельних ділянках підтверджується проектом організації та розвитку лісового господарства ДП “Димерське лісове господарство” 2015 року, (складений за матеріалами лісовпорядкування 2014 року), та наданим ВО “Укрдержліспроект” фрагментом публічної кадастрової карти України.
16.04.2025 через підсистему “Електронний суд” від відповідача надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких останній заперечив доводи, навелені у відзиві та підтримав свою позицію, викладену в апеляційній скарзі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг, заяв та клопотань учасників судового процесу

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2026 апеляційну скаргу у справі №911/1352/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Михальська Ю.Б
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 призначено апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Заміське дозвілля” на рішення Господарського суду Київської області від 31.10.2024 у справі №911/1352/24 до розгляду на 12.03.2026.
Розгляд справи відкладено на 02.04.2026.
19.03.2026 через підсистему “Електронний суд” від третьої особи надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задовольнив ухвалою від 06.04.2026.
Судове засідання призначене на 02.04.2026 не відбулось, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м. Києві 02.04.2026 з 14 год 15 хв до 14 год 53 хв.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2026 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Заміське дозвілля” на рішення Господарського суду Київської області від 31.10.2024 у справі №911/1352/24, призначено на 22.04.2026.
09.04.2026 через підсистему “Електронний суд” від третьої особи надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні 22.04.2026 оголошено перерву до 14.05.2026.
05.05.2026 через підсистему “Електронний суд” від третьої особи надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
12.05.2026 через підсистему “Електронний суд” від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні оголошено перерву до 28.05.2026.
У судовому засіданні 28.05.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників судового процесу

У судове засідання 28.05.2026 з`явився прокурор, представники відповідача та третьої особи, які надали свої пояснення. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом доставки процесуальних документів до Електронного кабінету, що підтверджується довідкою від 19.05.2026.
Відповідно до частини п`ятої статті 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Оскільки явка представників учасників судового процесу в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивача про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля" за відсутності представника позивача.

Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави в даній справі.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч. 4, 7 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18).
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
У постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями в спірних правовідносинах.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
В обґрунтування необхідності здійснення представництва інтересів держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації в суді, прокурор у позовній заяві стверджує про порушення права власності держави на земельну ділянку лісового фонду, а також інтересів держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель, їх відтворення. 
Прокурор звертався з відповідними листами до Вишгородської районної державної адміністрації, яка самостійно не забезпечила захист інтересів держави, про що прокурором надані листи Вишгородської районної державної адміністрації від 18.10.2021 №7-20/2302, від 30.01.2024 №07-20/496 та лист прокурора від 21.05.2024 №54-2836вих-24. 
Враховуючи що інтереси держави до цього часу залишаються не захищеними, а Вишгородською районною державною адміністрацією допущено бездіяльність, апеляційний суд дійшов висновку, що вбачаються підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується матеріалами справи та вже було встановлено при розгляді справи №911/891/22 між тими ж сторонами (справа №911/891/22 за позовом Керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю “Заміське дозвілля”, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державного підприємство “Димерське лісове господарство” та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Димерської селищної ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками), спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3221882201:21:024:0202, 3221882201:21:024:0203, 3221882201:21:024:0204, 3221882201:21:024:0205, 3221882201:21:024:0206, 3221882201:21:024:0207, 3221882201:21:024:0208, 3221882201:21:024:0211, 3221882201:21:024:0212, 3221882201:21:024:0213, 3221882201:21:024:0214, 3221882201:21:024:0215, 3221882201:21:024:0216, 3221882201:21:024:0217, 3221882201:21:024:0218, 3221882201:21:024:0219, надалі – спірні земельні ділянки, розташовані на землях державного лісового фонду та були набуті Товариством з обмеженою відповідальністю “Заміське дозвілля” з порушенням права державної власності на землі лісового фонду за наступних обставин.

Кожна із вказаних 16 спірних земельних ділянок утворена за рахунок землі лісогосподарського призначення загальною площею 7,5 га кварталу № 86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу.
Державне підприємство "Димерське лісове господарство" є державним лісогосподарським підприємством, яке створене відповідно до наказу Державного комітету лісового господарства України від 07.02.2005 № 111 "Про перейменування Димерського державного лісогосподарського підприємства і затвердження в новій редакції Статуту" і належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, дата державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 16.02.1994.
На території Вишгородського району Київської області розташоване Кам`янське лісництво. Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 12.01.1954 № 22-р Кам`янське лісництво віднесене до лісів першої групи лісів зеленої зони м. Києва.
Землі Кам`янського лісництва Вишгородського району Київської області, зокрема, кварталу № 86 Кам`янського лісництва, перебувають у постійному користуванні Державного підприємства "Димерське лісове господарство", що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, зокрема планшетом № 6 Кам`янського лісництва лісовпорядкування 1993 року, планшетом № 6 Кам`янського лісництва лісовпорядкування 2003 року та планшетом № 5 Кам`янського лісництва лісовпорядкування 2014 року. Акт на право постійного користування земельними лісовими ділянками Кам`янського лісництва Державне підприємство "Димерське лісове господарство" не оформлювало.
Рішенням виконавчого комітету Глібівської сільської ради Вишгородського району від 22.08.2001 № 62 погоджено проект встановлення меж села Глібівка із включенням до складу села земельної ділянки площею 12,6 га, з яких 5,1 га землі запасу сільської ради і 7,5 га землі Димерського держлісгоспу.
Рішенням Вишгородської районної ради від 04.10.2001 № 229-17-XXІІІ затверджено проект встановлення меж села Глібівка із включенням до меж села Глібівка земельної ділянки площею 12,6 га, з яких 5,1 га землі запасу сільської ради та 7,5 га землі Димерського держлісгоспу.
Листом від 20.09.2005 № 320 Державне підприємство "Димерське лісове господарство" повідомило Глібівську сільську раду про те, що Державне підприємство "Димерське лісове господарство" не заперечує щодо передачі земельної ділянки ДП Димерського лісгоспу Кам`янського лісництва в кварталі 86, виділ 11, 11.1, 12, 13, 13.2, 23, 26, 27, площею 7,5 га в запас Глібівської сільської ради, при умові дотримання вимог Земельного кодексу України та відшкодування збитків згідно із статтею156 Земельного кодексу України.
Вказаний лист Державного підприємства "Димерське лісове господарство" від 20.09.2005 №320 адресований Глібівській сільській раді, яка не була органом державної влади, уповноваженим на прийняття рішення про вилучення лісів площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, та не містив конкретних умов вилучення земельної ділянки, тому не може вважатись згодою землекористувача на вилучення відповідної земельної ділянки в установленому порядку.
Рішенням тридцятої сесії п`ятого скликання Глібівської сільської ради від 29.04.2009 № 248-30-V (далі - рішення від 29.04.2009), затверджено проекти землеустрою щодо відведення безоплатно у власність 20-ти земельних ділянок загальною площею 4,4764 га громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в с. Глібівка Вишгородського району Київської області за рахунок земель запасу Глібівської сільської ради та про передачу безоплатно у власність громадянам земельних ділянок, які перелічені у цьому рішенні.
Однак, матеріалами лісовпорядкування кварталу № 86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу підтверджується, що усі землі кварталу № 86 Кам`янського лісництва, в т.ч. земля загальною площею 7,5 га в межах цього кварталу, за рахунок якої рішенням від 29.04.2009 були утворені та передані у власність громадянам 16 спірних земельних ділянок, на момент прийняття рішення від 29.04.2009 відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебували у постійному користуванні Державного підприємства "Димерське лісове господарство".
Тобто, рішення від 29.04.2009 стосовно спірних земельних ділянок за своєю суттю було одночасно і рішенням про вилучення, і рішенням про зміну цільового призначення землі кварталу № 86 Кам`янського лісництва площею 7,5 га (враховуючи, що спірні 16 земельних ділянок рішенням від 29.04.2009 утворені за рахунок землі Кам`янського лісництва Державного підприємства "Димерське лісове господарство", але вказаним рішенням Глібівської сільської ради від 29.04.2009 були відведені громадянам у власність вже з іншим цільовим призначенням - як землі житлової та громадської забудови) і безоплатно передані у власність громадянам.
При цьому встановлено, що зміна цільового призначення земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення кварталу № 86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу площею 7,5 га у 2001-2009 не належало до повноважень Глібівської сільської ради та, крім того, потребувало згоди, щонайменше державного органу лісового господарства та могло вчинятись за рішенням Адміністрації або Кабінету Міністрів України. У той же час, відповідний державний орган лісового господарства не надавав згоду на зміну цільового призначення, а Адміністрація та Кабінет Міністрів України не приймали рішення про зміну цільового призначення земель лісогосподарського призначення кварталу № 86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу.
Тобто, при прийнятті рішення від 29.04.2009 були порушені вимоги земельного законодавства та Глібівська сільська рада не мала повноважень на вилучення у Державного підприємства "Димерське лісове господарство", зміну цільового призначення та передачу у власність громадянам землі лісогосподарського призначення Кам`янського лісництва, за рахунок якої були утворені спірні 16 земельних ділянок. Крім того, станом на момент прийняття рішення від 29.04.2009 громадяни та юридичні особи за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади взагалі не могли набувати у власність землі лісогосподарського призначення (за винятком замкнених земельних ділянок лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств відповідно до частини другої статті 56 Земельного кодексу України).
27.04.2009, тобто за два дні до прийняття рішення від 29.04.2009, Головним управлінням Держкомзему в Київській області, на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл сервіс", були надані висновки добровільної первинної державної експертизи землевпорядної документації, відповідно до яких подані на експертизу проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідають вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюються позитивно при умові виконання зауважень, вказаних в пункті 10 цих висновків. Такі однотипні висновки Головне управління Держкомзему в Київській області надало проектам землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідним особам.
На підставі рішення від 29.04.2009, Управлінням земельних ресурсів в Вишгородському районі Київської області 11.11.2009 видано громадянам державні акти на право власності.
У кожному з цих державних актів на право власності на земельну ділянку від 11.11.2009 місцем розташування вказаних 16 земельних ділянок з кадастровими номерами 3221882201:21:024:0202, 3221882201:21:024:0203, 3221882201:21:024:0204, 3221882201:21:024:0205, 3221882201:21:024:0206, 3221882201:21:024:0207, 3221882201:21:024:0208, 3221882201:21:024:0211, 3221882201:21:024:0212, 3221882201:21:024:0213, 3221882201:21:024:0214, 3221882201:21:024:0215, 3221882201:21:024:0216, 3221882201:21:024:0217, 3221882201:21:024:0218, 3221882201:21:024:0219 зазначено: село Глібівка Вишгородського району Київської області, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку.
В той же час, встановлено, що фрагментом з публічної кадастрової карти України станом на 27.08.2021 з нанесеними межами кварталу № 86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу, планом лісонасаджень Кам`янського лісництва лісовпорядкування 2003 року, планом лісонасаджень Кам`янського лісництва лісовпорядкування 2014 року, витягом проекту організації та розвитку Кам`янського лісництва щодо кварталу № 86 цього лісництва за 2004 рік, витягом проекту організації та розвитку Кам`янського лісництва щодо кварталу № 86 цього лісництва за 2015 рік, листом Державного підприємства "Димерське лісове господарство" №01-341 від 15.04.2021, а також листом ВО "Укрдержліспроект" № 698 від 28.08.2021 підтверджується те, що кожна з вказаних 16 земельних ділянок повністю або частково накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні Державного підприємства "Димерське лісове господарство", а саме на землі кварталу № 86 Кам`янського лісництва Державного підприємства "Димерське лісове господарство".
Також встановлено, що протягом грудня 2009 - березня 2010 років, відповідач із кожною із 16-ти фізичних осіб уклав договори купівлі-продажу земельних ділянок, відповідно до яких, відповідач придбав у цих осіб 16 земельних ділянок.
12.05.2016 земельні ділянки зареєстровані Управлінням Держгеокадастру у Вишгородського районі Київської області в Державному земельному кадастрі.
Відповідно до пункту 1 рішення 1 сесії VIII скликання Димерської селищної ради "Про початок реорганізації юридичних осіб-сільських рад, обраних розформованими територіальними громадами…" від 27.11.2020 № 5-1-VIII розпочата процедура реорганізації Глібівської сільської ради шляхом її приєднання до Димерської селищної ради.
22.03.2021 та 23.02.2021 приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Герасимів Юлією Вадимівною на підставі договорів купівлі - продажу земельних ділянок, які укладені відповідачем з фізичними особами в грудні 2009 - березні 2010 років, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за відповідачем право власності на земельні ділянки.
У червні 2022 року прокурор звернувся до Господарського суду Київської області з негаторним позовом в інтересах держави в особі позивача (Вишгородської районної державної адміністрації) до відповідача (ТОВ "Заміське дозвілля") про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірними 16-ма земельними ділянками (справа №911/891/22 Господарського суду Київської області).
Рішенням Господарського суду Київської області від 16.02.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 та постановою Верховного Суду від 28.11.2023 у справі №911/891/22, встановлено, що розпорядження Глібівською сільською радою землею лісогосподарського призначення державної власності площею 7,5 га кварталу № 86 Кам`янського лісництва Державного підприємства "Димерське лісове господарство" та виділення за рахунок цієї землі Глібівською сільською радою рішенням від 29.04.2009, спірних земельних ділянок було незаконним та порушило право державної власності на землі лісогосподарського призначення. Відведені земельні ділянки розташовані в лісовому масиві, який становить єдину екосистему, є земельними ділянками лісогосподарського призначення та вкриті лісовими культурами, в т.ч. сосна, береза, осика тощо, а рішення про переведення цих земельних ділянок для нелісогосподарських потреб у встановленому законом порядку не приймалось.
Встановивши наявність порушених прав і охоронюваних законом інтересів держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації та те, що ці права на теперішній час порушені саме Товариством з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля", за яким зареєстровано право власності на спірні земельні ділянки, які є частиною земель лісогосподарського призначення державної власності, суди у справі №911/891/22 відмовили в задоволенні заявленого прокурором негаторного позову, оскільки у цьому випадку належним способом захисту порушеного права власності на землю є подання саме віндикаційного позову.
Звертаючись у травні 2024 року до Господарського суду Київської області з віндикаційним позовом до відповідача у справі №911/1352/24, прокурор наполягав на тому, що відповідач є недобросовісним володільцем спірних земельних ділянок, тому просив витребувати їх з незаконного володіння відповідача на користь держави в особі позивача.
Відповідач, заперечуючи повністю проти позову, посилався на відсутність порушень земельного законодавства при виділенні Глібівською сільською радою спірних земельних ділянок у приватну власність, на добросовісність набуття відповідачем цих земельних ділянок та на те, що витребування земельних ділянок є невиправданим втручанням у право відповідача на мирне володіння майном. Крім того, відповідач просив при вирішенні спору застосувати позовну давність до позовних вимог у справі.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані прокурором, відповідачем та третьою особою пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з такого.
Як вище зазначено судом, передаючи справу на новий розгляд Верховний Суд в постанові від 21.01.2026 вказав про передчасність висновків апеляційного суду стосовно добросовісності відповідача та про незастосування до цих вимог позовної давності.
Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
За приписами статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (пункти 75-76), від 20.07.2020 у справі № 923/196/20 (пункт 39), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 132)).
За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Положеннями статті 5 Лісового кодексу України (далі – ЛК України), у редакції чинній на момент прийняття рішення від 29.04.2009, передбачено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Статтею 7 ЛК України, у вказаній редакції, регламентовано, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Відповідно до статті 8 ЛК України, у згаданій редакції, у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
Згідно зі статтею 11 ЛК України, у наведеній редакції, право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом.
Статтею 17 ЛК України, у цій же редакції, визначено, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи (ч. 1). У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи (ч. 2). Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.
Пунктом 1 статті 33 ЛК України, у вказаній редакції, встановлено, що сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними.
Приписами пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України, унормовано, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
Подібна правова позиція викладена у пунктах 143 - 151 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17, яка враховується судом в силу частини четвертої статті 236 ГПК України при розгляді даної справи.
У даній справі, з урахуванням рішення Господарського суду Київської області від 16.02.2023 у справі №911/891/22, яке набрало законної сили, встановлено, що земельні ділянки, розташовані на землях державного лісового фонду, набуті відповідачем з порушенням права державної власності, оскільки земельні ділянки розташовані в лісовому масиві, який становить єдину екосистему, у тому числі, сосна, береза, осика, а рішення про переведення цих ділянок для нелісогосподарських потреб у встановленому законом порядку не приймалося.
Натомість, скаржник, в поданій ним апеляційній скарзі наголошує на тому, що він є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, посилаючись на те, що відповідач набув спірне майно на законних підставах, у його належних власників, сплативши за таке майно його ринкову вартість, на момент укладення відповідних угод, з чим погодився суд апеляційної інстанції при первісному розгляді справи.
Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Отже, передбачений статтею 13 Господарського процесуального кодексу України принцип змагальності господарського судочинства надає сторонам достатні процесуальні можливості у представленні та доказуванні своєї позиції, спростуванні позиції інших учасників процесу з метою правильного вирішення спору. Цей принцип передбачає активну роль заінтересованих учасників процесу у доказуванні своєї правової позиції.
Як вказувала при цьому Велика Палата Верховного Суду (постанова від 21.06.2023 у справі №916/3027/21), покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.
З матеріалів справи слідує, що прокурор з посиланням на надані ним докази (матеріали лісовпорядкування, плани лісонасаджень Кам`янського лісництва, таксаційний опис насаджень кварталу №86 Кам`янського лісництва, лист Димерського лісгоспу від 05.04.2021 №01-341 тощо) стверджує, що спірні земельні ділянки є вільними від забудови та залісненими на час їх набуття відповідачем.
Прокурор також зазначає, що відповідач в силу зовнішніх, об`єктивних і видимих характерних для земель лісогосподарського призначення ознак (наявність багаторічної лісової рослинності) знав або, проявивши розумну обачність, повинен був знати про те, що спірні земельні ділянки не можуть використовуватись як землі для ведення індивідуального садівництва.
У свою чергу відповідач, заперечуючи доводи та докази прокурора щодо заліснення спірних земельних ділянок, ніяких доказів суду на підтвердження зворотного суду не надав.
В контексті наведених обставин, суд першої інстанції доцільно відзначив, щодо певної суперечливості відповідача в питанні факту заліснення земельних ділянок, який хоч і заперечує доводи прокурора про заліснення та стверджує, що деякі земельні ділянки не містять жодного дерева, однак також і визнає, що деякі земельні ділянки мають деревні насадження, і одночасно посилається на відсутність підтвердження того, чи є ці деревні насадження лісом, чи ні.
Окрім того, суд першої інстанції вірно зауважив, що стверджуючи про те, що земельні ділянки не містять дерев та не є залісненими, в тому числі не були залісненими на момент їх набуття відповідачем, останній, у фактичному володінні якого на момент вирішення спору знаходяться спірні земельні ділянки, не надав суду доказів на підтвердження того, що земельні ділянки незаліснені (акти обстеження земельних ділянок, фотоматеріали тощо).
У той же час, факт розташування спірних земельних ділянок в лісовому масиві та їх заліснення лісовими культурами (сосна, береза, осика тощо) вже був встановлений під час розгляду справи № №911/891/22, про яку вище згадано судом.
Крім того, вказане підтверджується матеріалами лісовпорядкування, планами лісонасаджень Кам`янського лісництва, таксаційним описом насаджень кварталу №86 Кам`янського лісництва, листом Димерського лісгоспу від 05.04.2021 №01-341, з яких слідує, що виділи 25, 26, 28, 29, 30 та 31 кварталу №86 Кам`янського лісництва, на які накладаються спірні земельні ділянки, заліснені такими лісовими насадженнями: сосни звичайні, берези повислі, дуби червоні, осики тощо, з яких вік сосни - 14 років (виділ №25), 10 років (виділ №26), 130 років (виділ №27), 52 роки (виділ №28), 11 років (виділ №30) згідно з наявним у справі таксаційним описом кварталу №86 Кам`янського лісництва 2015 року.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що вказані докази відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з більшою вірогідністю вказують саме на те, що усі спірні земельні ділянки є залісненими, в тому числі були заліснені на момент прийняття рішення Глібівської сільською ради від 29.04.2009 про їх виділення фізичним особами та були заліснені на момент їх набуття відповідачем у 2009-2010 у фізичних осіб-продавців, враховуючи вік лісових насаджень на цих земельних ділянках (від 10 років і більше станом на 2015 рік, отже ці насадження були і станом на 2009-2010 рр.).
Крім того, обставини набуття відповідачем спірних земельних ділянок, які рішенням Глібівської сільською ради від 29.04.2009 були виділені фізичним особам-продавцям за рахунок єдиного масиву земель кварталу №86 Кам`янського лісництва, вказують на те, що ці земельні ділянки набувались відповідачем у власність також єдиним масивом, враховуючи:
- набуття відповідачем одночасно усіх спірних земельних ділянок за короткий проміжок часу (грудень 2009 – березень 2010);
- незначний проміжок часу між часом оформленням фізичними особами актів на право власності на земельні ділянки (листопад 2009) та наступним продажем цими фізичними особами земельних ділянок відповідачу (грудень 2009-березень 2010);
- оформлення у оцінювача висновків щодо грошової оцінки земельних ділянок для їх наступного продажу відповідачу щодо всіх 16 земельних ділянок в одну дату – 18.11.2009 (ця дата зазначена в усіх договорах купівлі-продажу, укладених відповідачем);
- однакові умови купівлі відповідачем земельних ділянок в договорах купівлі-продажу (ціна продажу земельної ділянки кожним із 16 продавців неодмінно дорівнювала експертній грошовій оцінці, визначеній у висновку оцінювача від 18.11.2009).
Отже, є обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що спірні земельні ділянки фактично були залісненими на момент їх набуття відповідачем та розташовані повністю або частково в межах Кам`янського лісництва, та, до того ж, набувались відповідачем єдиним масивом.
За наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про недобросовісність набуття відповідачем спірних земельних ділянок, враховуючи, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (розташування в лісі, відсутність забудови та залісненість) відповідач знав або, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що спірні земельні ділянки, які формально набувались ним з цільовим призначенням “для будівництва та обслуговування житлового будинку”, фактично є землями лісогосподарського призначення Кам`янського лісництва і не можуть використовуватись для житлової забудови.
У постанові Великої Палати Верховного Суду 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 Цивільного кодексу України (ЦК України) є ефективним способом захисту права власності.
Судом вище установлено, що спірні земельні ділянки лісового фонду вибули з державної власності поза волею власника - держави Україна, без дотримання передбаченої законом процедури вилучення у постійного користувача.
У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, держава, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 ст. 13, частина 7 ст. 41, частина 1 ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт “а” частини першої статті 91 Земельного Кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі “East/West Alliance Limited проти України”, заява № 19336/04).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) вказала, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону.
Повернення державі земельної ділянки лісового фонду, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки.
Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.
За таких обставин, є вірним висновок суду першої інстанції, що задоволення позовних вимог прокурора не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції та невиправданим (непропорційним) втручанням у право відповідача на мирне володіння майном, а спірні земельні ділянки лісового фонду підлягають поверненню власнику за правилами статті 387 ЦК України.
Щодо вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 21.01.2026 у даній справі, про необхідність дослідження судом питання застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки відповідно статті 257 Цивільного кодексу України.
За загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:
1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 
2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. 
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 362/44/17.
Аналіз положень статей 256, 261 ЦК України вказує на те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При розгляді питань позовної давності у даній справі судом враховані обставини спірних правовідносин, їх суб`єктний склад і характер переданих на розгляд суду позовних вимог, з урахуванням позицій Верховного Суду щодо спірних у справі питань оцінки доводів сторін стосовно спливу позовної давності.
Як встановлено судом, вибуття спірних земель лісогосподарського призначення з державної власності та їх заволодіння відбулось в рішенні Глібівської сільської ради від 29.04.2009 №248 щодо відведення 16 спірних земельних ділянок, в якому ці землі були позначені землями сільськогосподарського призначення (“пасовища”) Глібівської сільської ради, хоча фактично були залісненими землями лісогосподарського призначення кварталу №86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу, які не призначені для житлової забудови. 
При цьому з рішення Глібівської сільської ради від 29.04.2009 № 248 та відповідних державних актів жодним чином не слідує, що вони стосуються земель державного лісового фонду.
Разом з цим, будь-якої загальнодоступної системи у якій було б зосереджено відомості про місцезнаходження всіх відведених органами місцевого самоврядування у приватну власність земель та про видачу відповідних державних актів станом на час прийняття Глібівською сільською радою рішення від 29.04.2009, не існувало.
Таким чином, з наведеного вбачається, що об`єктивна можливість для уповноважених державою органів та, зокрема, Вишгородської районної державної адміністрації дізнатись про існування вказаного рішення та актів, а також про те, що зазначені у вказаних державних актах земельні ділянки накладаються на землі державного лісового фонду, була відсутня.
У зв`язку з цим суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що строк позовної давності належить обчислювати з моменту прийняття рішення Глібівської сільської ради від 29.04.2009, як такі, що спростовуються обставинами справи, відповідно до яких Вишгородська районна держава адміністрація не знала і не могла знати про вибуття землі державного лісового фонду при прийнятті Глібівською сільською радою рішення від 29.04.2009, в якому не вказувалось про відведення спірних земельних ділянок за рахунок землі державної власності (а, натомість, зазначалось про землі комунальної власності) та за обставин, коли Димерський лісгосп як постійний землекористувач Кам`янського лісництва меж спірних земельних ділянок не погоджував.
При цьому судом враховано, що Вишгородська районна державна адміністрація, не була стороною договорів та інших правочинів на підставі яких відчужувались спірні земельні ділянки, а отже не мала можливості знати про їх зміст та про сам факт їх укладення.
А тому ні у позивача, ні у прокуратури не існувало розумної необхідності та обов`язку починаючи з грудня 2009 - березня 2010 збирати та відслідковувати інформацію про придбання відповідачем земельних ділянок в поземельних книгах, державному земельному кадастрі та публічній кадастровій карті.
Відповідно безпідставними є доводи відповідача про те, що доступними відомостями про право власності відповідача на спірні земельні ділянки були не лише відомості про право власності відповідача на спірні земельні ділянки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а й відомості про факт реєстрації права власності відповідача в поземельних книгах, державному земельному кадастрі та публічній кадастровій карті, які є публічно доступними або могли бути отримані прокуратурою або позивачем.
За доводами прокурора, практична, об`єктивна можливість виявити факт протиправного заволодіння землями державного лісового фонду у позивача виникла після реєстрації права приватної власності ТОВ "Заміське дозвілля" на спірні земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно (22-23.03.2021).
Так, відповідно до ст.126 Земельного кодексу України (в редакції Закону №1066-VI від 05.03.2009; із змінами, внесеними згідно із Законами №3521-VI від 16.06.2011, №5059-VI від 05.07.2012; в редакції Закону №3613-VI від 07.07.2011) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Загальновідомо, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (ДРРПНН) почав функціонувати з 01.01.2013 відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.
З матеріалів справи слідує, що реєстрація спірних земельних ділянок в Державному земельному кадастрі відбулась 12.05.2016, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності відповідача на вказані 16 земельних ділянок було зареєстровано 22-23.02.2021.
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07 2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).
Отже, відповідачем не спростовані доводи прокурора про те, що позивач про порушення своїх прав об`єктивно дізнався не раніше 22-23.02.2021, коли в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності відповідача на вказані 16 спірних земельних ділянок. Доказів обізнаності держави в особі інших її уповноважених органів про спірне порушення раніше – матеріали справи не містять.
З матеріалів справи слідує, що позов у цій справі поданий прокурором засобами поштового зв`язку 24.05.2024.
Пунктом 12 розділу Прикінцеві та Перехідні положення Цивільного кодексу України, встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (covid-19), строки визначені статями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" постановлено відмінити з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Отже, в період з 11.03.2020 по 30.06.2023 на всій території України діяв карантин з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19.
Тобто було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину продовжується на строк дії таких обставин.
Верховний Суд у постанові від 22.09.2022 у справі № 920/724/21 зазначив, що суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається.
Суд зазначає, що строк загальної позовної давності для звернення до суду з вимогою про витребування земельних ділянок з незаконного володіння, станом на час введення карантину не сплинув, у зв`язку з чим, звернення прокурора з даним позовом до суду відбулося в межах позовної давності.
До того ж, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Президент України своїм Указом від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” ввів воєнний стан в Україні з 24.02.2022.
У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався.
Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану” внесено зміни до Цивільного кодексу України щодо строків позовної давності. Зокрема, розділ “Прикінцеві та перехідні положення” ЦК України доповнено п. 19, який передбачає, що на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються загальні і спеціальні строки позовної давності установлені статтями 257-259 ЦК України.
Отже, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 ЦК України продовжуються на строк його дії.
З огляду на викладене, враховуючи п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (щодо продовження строків на період дії карантину) та п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (щодо зупинення перебігу строку позовної давності на строк дії воєнного стану), прокурор звернувся до суду з позовною заявою в межах строку позовної давності, про що вірно виснував суд першої інстанції.
Таким чином, дослідивши матеріали наявні у справі, беручи до уваги вказівки Верховного Суду, наведені в постанові від 21.01.2026 у даній справі, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та ухвалив законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.
Викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони зводяться виключно до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на власному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля".
Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення від 31.10.2024 відсутні.
Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів також погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат, а витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються судом на апелянта, оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 129, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Київської області від 31.10.2024 у справі №911/1352/24 залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля".
Матеріали справи №911/1352/24 повернути Господарському суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Коробенка Г.П. у відпустці з 08.06.2026 по 12.06.2026, перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відпустці з 15.06.2026 по 28.06.2026 та перебуванням судді Кравчука Г.А. у відпустці з 29.06.2026 по 01.07.2026, повний текст постанови складено та підписано 02.07.2026

Головуючий суддя Г.П. Коробенко 

Судді Г.А. Кравчук

Ю.Б. Михальська