УХВАЛА

25 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 520/9886/25
адміністративне провадження № К/990/20281/26 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., 

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Управління поліції охорони в Харківській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача, які викладені у листі від 20.12.2024 № 111-20/43/40/02-2024 щодо відмови у присвоєнні спеціального звання «майор поліції» позивачу у зв`язку з фактичним призначенням позивача на посаду начальника Ізюмського районного відділеній Управління поліції охорони в Харківській області з граничним званням за відповідною посадою «майор поліції», відповідно до вимог статей 80, 82-84 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), з підстав, наведених у цій позовній заяві;
- зобов`язати відповідача розглянути питання про присвоєння спеціального звання «майор поліції» позивачу у зв`язку з фактичним призначенням позивача на посаду начальника Ізюмського районного відділенні Управління поліції охорони в Харківській області з граничним званням за відповідною посадок «майор поліції», відповідно до вимог статей 80, 82-84 Закону № 580-VIII, з підстав, наведених у цій позовній заяві;
- визнати протиправними дії відповідача, як викладені у листі від 20.12.2024 № 111-20/43/40/02-2024 щодо відмови у проведенні перерахунку та виплаті за період з 01.11.2022 по 30.09.2024 грошового забезпечення позивача за посадовим окладом начальника Ізюмського районного відділення Управлінні поліції охорони в Харківській області, та з розрахунком додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, які мають постійний характер), премія, матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується з урахуванням посадового окладу, який установлений за посадою, обов`язки зі якою тимчасово виконувалися позивачем - за посадою начальника Ізюмського районного відділення Управління поліції охорони в Харківській області, відповідно до статті 69 Закону № 580-VIII і пункту 16 «Порядку ті умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (далі - Порядок № 260);
- зобов`язати відповідача провести перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 01.11.2022 по 30.09.20241 за посадовим окладом начальника Ізюмського районного відділення Управління поліції охорони в Харківській області, та з розрахунком додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, які мають постійний характер), премія, матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується з урахуванням посадового окладу, який установлений за посадою, обов`язки за якою тимчасово виконувалися позивачем - за посадою начальника Ізюмського районного відділення Управління поліції охорони в Харківській області, відповідно до статті 69 Закону № 580-VIII і пункту 16 Порядку № 260, а також виплатити позивачу різницю між перерахованим грошовим забезпеченням позивача за посадовим окладом начальника Ізюмського районного відділення Управління поліції охорони в Харківській області, та з розрахунком додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, які мають постійний характер), премія, матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, які розраховані від розміру посадового окладу начальника Ізюмського районного відділення Управління поліції охорони в Харківській області, та фактично виплаченими за період з 01.11.2022 по 30.09.2024 сумами грошового забезпечення позивача за посадою старшого інженера Ізюмського районного відділу Управління поліції охорони в Харківській області.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2026, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2026, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) із цією касаційною скаргою.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
З 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 №460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Із системного аналізу наведених положень процесуального закону слідує, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та наполягає, що суди попередніх інстанцій вирішили справу № 520/9886/25 без урахування висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме - правової позиції Верховного Суду, наведеної у постановах Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 460/10350/21, від 16.05.2024 у справі № 320/4539/21, від 26.06.2019 у справі № 1640/3394/18, від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18, від 16.11.2023 у справі № 300/3110/20, від 21.12.2023 у справі № 440/2017/20, від 07.02.2025 у справі № 520/1298/23 щодо обов`язкової згоди поліцейського на переміщення та щодо покладення на нього обов`язків за іншою посадою.
Водночас Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо.
При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
На обґрунтування касаційної скарги скаржник наводить доводи про те, що наказ відповідача від 19.09.2022 № 256 о/с про покладення на позивача тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою начальника Ізюмського районного відділення Управління поліції охорони в Харківській області не містить законодавчо визначеного терміну його дії, з урахуванням вимог статті 69 Закону № 580-VІІІ, тому його дія припиняється та він не підлягає застосуванню. Крім того касатор стверджує, що відповідач не довів наявності його письмової згоди на тимчасове покладення на нього обов`язків за вказаною посадою з 20.01.2023 та надалі.
Разом з тим, варто зауважити, що позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання розглянути питання про присвоєння спеціального звання «майор поліції» позивачу у зв`язку з фактичним призначенням позивача на посаду начальника Ізюмського районного відділенні Управління поліції охорони в Харківській області з граничним званням за відповідною посадок «майор поліції», відповідно до вимог статей 80, 82-84 Закону № 580-VIII, а також про зобов`язання провести перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 01.11.2022 по 30.09.20241 за посадовим окладом начальника Ізюмського районного відділення Управління поліції охорони в Харківській області.
Суди попередніх інстанцій у цій справі № 520/9886/25 дійшли висновку, що вимоги позивача у частині зобов`язання здійснити присвоєння йому спеціального звання «майор поліції» з огляду на те, що він тривалий час виконував обов`язки за вищою посадою, не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю у відповідача законодавчо встановленого обов`язку вчинити такі дії згідно з нормами статей 81-85 Закону № 580-VIII та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2016 № 177. При цьому суди зауважили, що можливості присвоєння поліцейському чергових спеціальних звань поліції після його звільнення зі служби чинним законодавством України не передбачено.
Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій установлено, що наказ відповідача від 19.09.2022 № 256 о/с не містить положень про виплату позивачу посадового окладу за посадою саме начальника Ізюмського районного відділення Управління поліції охорони в Харківській області, цей наказ залишався чинним і дійсним та не був оскаржений позивачем, хоча він був з ним обізнаний, фактично тимчасово виконуючи покладені на нього обов`язки керівника цього підрозділу.
Натомість правовідносини у справах № 460/10350/21, № 320/4539/21, № 1640/3394/18, № 813/1790/18, № 300/3110/20, № 440/2017/20, № 520/1298/23 не є подібними до правовідносин у цій справі № 520/9886/25.
Так, у справі 460/10350/21 предметом спору була правомірність покладення виконання обов`язків за посадою заступника начальника відділення поліції № 2 Вараського районного управління поліції ГУ НП в Рівненській області з превентивної діяльності на позивача на підставі частини шостої статті 68 Закону № 580-VIII, який (позивач) перебував на посаді начальника Гощанського відділення поліції Острозького відділу поліції ГУ НП в Рівненській області.
У справі 320/4539/21 предметом оскарження був наказ ГУНП в Київській області від 01.03.2021 № 74 о/с про призначення капітана поліції Литвиненка Є.М. інспектором сектору реагування патрульної поліції № 2 Вишгородського районного управління поліції ГУНП в Київській області.
У справі 1640/3394/18 позивач звертався до суду із позовом до Полтавської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення другого пленарного засідання позачергової сімнадцятої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 14.09.2018 «Про дострокове припинення повноважень Полтавського міського голови Мамая О.Ф. » та поновлення його на посаді Полтавського міського голови.
У справі № 813/1790/18 позивач просив визнати незаконними і скасувати постанови відповідача про накладення штрафу № 13/01/127/2406-495 від 07.11.2017 у розмірі 480 000,00 грн та № 13/01/127/2406-494 від 07.11.2017 у розмірі 32 000,00 грн.
У справі № 300/3110/20 позивач оскаржував накази Державної служби України з питань праці № 537 К від 08.10.2020 та № 559 К від 20.10.2020 про застосування дисциплінарного стягнення.
Предметом оскарження у справі № 440/2017/20 було рішення № 1 26 сесії сьомого скликання від 20.02.2020 про винесення недовіри сільському голові та рішення № 2 від 16.03.2020 27 сесії сьомого скликання Нехворощанської сільської ради про дострокове припинення повноважень голови сільради.
У справі № 520/1298/23 позивач просив визнати протиправним та скасувати пункт 17 наказу № 220-РС від 09.1.2022 командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про увільнення від займаної посади та зарахування в розпорядження командира НОМЕР_1 окремої механізованої бригади та поновити на посаді техніка відділення автоматизованої обробки інформації загону оперативно-технічного аналізу, ВОС 446945А, ВЧ НОМЕР_2 .
Варто ще раз зауважити, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Висновки, викладені у постанові Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постанові Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи, а також з іншим змістом позовних вимог.
Натомість доводи скаржника в касаційній скарзі зводяться до встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також на обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 59, 65, 68 та частини другої статті 69 Закону № 580- VIII. Касатор вказує, що відсутні судові рішення та правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм вказаного Закону у взаємозв`язку із нормами Закону України від 15.03.2028 № 2337- VII «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України».
Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
Зазначена скаржником норма права, щодо неправильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій у межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її позивачем/відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку автора касаційної скарги, неправильно.
Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.
Лише посилання на відсутність судових рішень та висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, визначення норми (норм) права, що потребує висновку, а і підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Отже, саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права та необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних скаржником норм права саме у цій справі, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Доводи скаржника щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування зазначених правових норм та відповідно потреби у такому висновку не пов`язані з наявністю колізій, можливістю неоднозначного тлумачення, їх різним застосування судами, натомість по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлення обставин справи.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Обмеження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.
Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.
Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні, - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя	Л.О. Єресько