Справа № 569/9980/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року  м. Рівне 

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:
головуючої судді Балацької О.Р.,
з участю секретаря судового засідання Кулікович Д.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:

І. Стислий зміст позовних вимог та заперечень відповідача.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» діючи через свого представника Сахарової О.І., звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 809791814 від 21 лютого 2020 року у розмірі 43 128 грн. 60 коп., а також витрати пов`язані зі сплатою збору та на правову допомогу.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21 лютого 2020 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір № 809791814 в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора як електронного підпису. На підставі цього договору відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 4 200 грн, а в подальшому, за твердженням позивача, сума кредиту була збільшена до 20 000 грн. Позивач вказує, що кредитний договір укладено відповідно до вимог ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію», а відповідач самостійно пройшов процедуру реєстрації на сайті кредитодавця, подав заявку на отримання кредиту, підтвердив ознайомлення з умовами кредитування та підписав договір одноразовим ідентифікатором. Первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів, тоді як відповідач свої обов`язки щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Також позивач посилається на те, що право вимоги за вказаним кредитним договором неодноразово відступалося на підставі договорів факторингу: спочатку від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», надалі до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а згодом до ТОВ «ФК «Ейс», яке набуло статусу нового кредитора та звернулося до суду з даним позовом. На підтвердження переходу права вимоги позивачем подано договори факторингу, витяги з реєстрів прав вимоги та інші документи, що, на його думку, підтверджують безперервність ланцюга відступлення права вимоги. Позивач зазначає, що станом на момент звернення до суду загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становив 54 660 грн, з яких 20 000 грн – заборгованість за тілом кредиту та 34 660 грн – заборгованість за нарахованими процентами. Водночас позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 43 128 грн 60 коп., а також понесені судові витрати, зокрема судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Представник відповідача адвокат Мороз В.В. позовні вимоги визнав частково та просив задовольнити їх у сумі 27 500 грн. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що між сторонами був укладений кредитний договір, за яким відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 20 000 грн та не повернув основну суму боргу. Разом з тим, на думку представника відповідача, проценти за користування кредитом могли нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку кредитування, який після продовження сплив 19.04.2020. Виходячи з умов договору, ним здійснено контррозрахунок, відповідно до якого заборгованість складається з непогашеного тіла кредиту в розмірі 20 000 грн та процентів за період продовження строку кредитування у сумі 7 500 грн, що загалом становить 27 500 грн. Решту заявлених до стягнення процентів у сумі 27 160 грн представник відповідача вважав такими, що нараховані після закінчення строку кредитування та не підлягають стягненню.
У додаткових поясненнях представник позивача зазначив, що кредитний договір № 809791814 від 21.02.2020 був укладений відповідачем в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Також вказав, що право вимоги за вказаним договором послідовно перейшло від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», надалі до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а згодом до позивача на підставі відповідних договорів факторингу та реєстрів прав вимоги. Крім того, представник позивача зазначив, що відповідач не оспорював факту укладення кредитного договору, а нарахування процентів здійснювалося відповідно до умов договору та положень статті 625 ЦК України. Також заперечив доводи відповідача щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на наявні у справі докази понесення таких витрат.
ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 27 квітня 2026 року справа передана для розгляду судді Балацькій О.Р.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 28 квітня 2026 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, задоволено клопотання про витребування доказів (а.с. 111-112)
У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку електронних документів. Від представника позивача адвоката надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача. 
Від представника відповідача адвоката Мороза В.В. надійшли письмові пояснення, в яких він частково визнав позов та просив стягнути лише 27 500 грн заборгованості, посилаючись на неправомірність нарахування процентів після спливу строку кредитування та надавши власний контррозрахунок суми боргу. Крім того, представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, у якій просив вирішити спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Від представника позивача також надійшли додаткові письмові пояснення, в яких він підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на належному підтвердженні факту укладення кредитного договору та переходу до позивача права вимоги за спірним зобов`язанням, а також просив врахувати правову позицію Верховного Суду щодо можливості нарахування процентів відповідно до умов договору та положень статті 625 ЦК України.
Інших заяв та клопотань до суду від учасників справи не надходило.
З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов частково підлягає задоволенню з огляду на таке.
ІІІ. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, докази.
Суд встановив, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. 
21 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 809791814 в електронній формі шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов договору кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 4 200 грн строком на 28 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,25 % від суми кредиту за кожен день користування, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти у визначений договором строк. 
Факт укладення кредитного договору підтверджується копією кредитного договору № 809791814 від 21.02.2020, паспортом споживчого кредиту, довідкою щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, а також іншими письмовими доказами, долученими до матеріалів справи.
23 лютого 2020 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої суму кредиту було збільшено на 15 800 грн, у зв`язку з чим загальний розмір кредитних коштів склав 20 000 грн. На підтвердження зміни умов кредитування до матеріалів справи долучено додаткову угоду від 23.02.2020 та графік розрахунків, відповідно до якого станом на 20.03.2020 загальна сума до повернення становила 26 605 грн, з яких 20 000 грн - сума кредиту та 6 605 грн - проценти за користування кредитними коштами.
20 березня 2020 року між сторонами укладено додаткову угоду про продовження строку кредитування на 30 календарних днів, у зв`язку з чим кінцевий строк повернення кредиту було продовжено до 19 квітня 2020 року включно. Вказана обставина підтверджується додатковою угодою від 20.03.2020, яка міститься в матеріалах справи.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що 20 березня 2020 року відповідачем було здійснено платіж у розмірі 6 605 грн. Інших платежів на погашення кредитної заборгованості матеріали справи не містять.
Також судом встановлено, що право вимоги за кредитним договором № 809791814 неодноразово відступалося іншим фінансовим установам.
Так, 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого первісний кредитор зобов`язався відступати фактору права грошової вимоги до боржників, перелік яких визначався у відповідних реєстрах прав вимоги. (а.с. 17-32)
Згідно з Реєстром прав вимоги № 88 від 08.07.2020 право вимоги за кредитним договором № 809791814 щодо відповідача було відступлено ТОВ «Таліон Плюс». На підтвердження виконання зазначеного договору факторингу до матеріалів справи долучено витяг з реєстру прав вимоги та акт звірки взаємних розрахунків між сторонами договору факторингу.
Надалі 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, за умовами якого останньому були відступлені права вимоги за кредитними договорами, перелік яких містився у відповідних реєстрах боржників. Перехід права вимоги за кредитним договором відповідача підтверджується наданим позивачем витягом з реєстру прав вимоги до вказаного договору факторингу. (а.с. 33-41)
У подальшому 11 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до якого позивач набув права вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі за кредитним договором № 809791814 від 21.02.2020. Передачу права вимоги оформлено актом приймання-передачі Реєстру боржників від 14.07.2025 та витягом з відповідного реєстру, які містяться у матеріалах справи. (а.с. 42-56)
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на дату відступлення права вимоги та звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором становила 54 660 грн, з яких 20 000 грн - заборгованість за основною сумою кредиту та 34 660 грн - заборгованість за процентами. (а.с. 57)
Належність та допустимість поданих доказів щодо укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів, а також переходу права вимоги за договорами факторингу суд оцінює у сукупності з іншими матеріалами справи під час вирішення спору по суті. Доказів погашення відповідачем заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 000 грн матеріали справи не містять.
Оцінюючи подані сторонами докази відповідно до вимог статей 76–81 ЦПК України, суд виходить із їх належності, допустимості, достовірності та достатності в сукупності, а також взаємного зв`язку між ними, і приходить до висновку, що між сторонами виникли та існують зобов`язальні правовідносини, які підлягають регулюванню нормами цивільного законодавства, зокрема глав 47–49, 51, 71 ЦК України.
ІV. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення.
Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що передбачено пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України.
Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статі 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що 21 лютого 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 809791814 шляхом підписання договору електронним підписом Сторонами договору в належній формі було погоджено умови кредитування, зокрема, розмір кредиту, порядок його надання і повернення, розмір відсотків за користування кредитом.
Умови укладеного між сторонами кредитного договору від 21 лютого 2020 року позивачем були виконані, а саме відповідачу надано кредит .
Вказаний договір було укладено в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, які були надіслані відповідачу.
Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.
Виходячи із вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених фактичних обставин справи вбачається, що відповідачем було укладено в електронній формі кредитний договір № 809791814 від 21.02.2020 на суму кредиту 4 200 грн. 00 коп., отримано кредитні кошти за договором у вказаному розмірі на зазначений відповідачем картковий рахунок. При цьому, вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого є неможливим без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.
З врахуванням викладеного, матеріалами справи стверджується, що між сторонами укладено кредитний договір, відповідач ознайомився і погодився з умовами договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
При цьому, суд зазначає, що враховуючи умови надання кредитних коштів, саме боржник має доступ до своїх рахунків, і він мав можливість представити суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договору та отримання кредитних коштів, суду не надав.
Позивачем заявлено до стягнення заборгованість за кредитним договором № 809791814 від 21.02.2020 становить 54 660 грн, з яких 20 000 грн - заборгованість за основною сумою кредиту та 34 660 грн - заборгованість за процентами, однак суд не погоджується із таким розрахунком з огляду на наведені нижче мотиви.
За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», «так і строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, заборгованість не погашає, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 20 000 грн.
Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитним коштами, суд виходить з того, що проценти за кредитним договором № 809791814 від 21.02.2020 були встановлені сторонами як плата за користування грошовими коштами у межах визначеного строку кредитування, який відповідно до умов договору та додаткових угод спочатку становив 28 днів, а згодом був продовжений до 19.04.2020 включно.
Згідно з умовами договору, проценти нараховувалися за дисконтною ставкою 1,25 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, що є погодженим способом визначення вартості кредиту в межах строку його дії. Водночас, як встановлено судом на підставі наданого позивачем розрахунку заборгованості, після спливу погодженого строку кредитування (після 19.04.2020) позивачем фактично продовжено нарахування саме договірних процентів у тому ж порядку та за тією ж ставкою, що призвело до формування значної частини заявленої заборгованості у розмірі 34 660 грн.
За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак в порядку вказаної правової норми такої позовної вимоги заявлено не було. Тому суд не вправі вийти за межі заявлених вимог з огляду на дію принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України).
У тексті кредитного договору вказувалося і про те, що строк кредитування складає 15 днів. Строк договору є рівними строку кредитування, однак в частині виконання зобов`язань договір діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Тобто в наданій до справи копії кредитного договору визначаються фактично два строки, в межах яких здійснюється повернення отриманих позичальником грошових коштів.
Тому суд прийшов до висновку, що при вирішенні спірних правовідносин необхідно застосувати положення принципу contra proferentem.
Суд зважає на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16, згідно з якими надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
В постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) вказується, що договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу.
Висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зробленому у постанові від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21), стверджується, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem». «Contra proferentem» (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem») - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» («no individually negotiated»), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін». Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Тому при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягають врахуванню завуальовані, неоднозначні умови, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом, поза чітко вказаного строку кредитування.
Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, а відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Очевидно, що визначений розмір процентів є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту), не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Правильність застосування положень п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до зменшення заборгованості саме за процентами від суми позики, а не лише до неустойки, підтверджується постановою Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19.
Також, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відсутність позову про оспорення кредитного договору чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Отже, при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами.
Таким чином, суд дійшов висновку, що проценти, нараховані позивачем за період після 19.04.2020, не можуть бути кваліфіковані як договірні проценти за користування кредитом, оскільки вони нараховані поза межами строку дії кредитного договору, а отже, не підлягають стягненню у заявленому вигляді.
При цьому суд бере до уваги, що позивач не здійснив окремого розрахунку сум, передбачених статтею 625 ЦК України (3 % річних та інфляційних втрат), а включив увесь обсяг нарахувань до складу договірних процентів, що є неправомірним з огляду на різну правову природу договірних процентів та відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обґрунтованими є вимоги позивача лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 000 грн та процентів за користування кредитом виключно в межах погодженого строку кредитування, а саме у сумі 7 500 грн, що підтверджується умовами договору та контррозрахунком відповідача, який узгоджується з фактичними даними справи.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що за кредитним договором № 809791814 від 21.02.2020 з відповідача підлягає стягненню 27 500 грн. 00 коп., з яких: 20 000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 7 500 грн. 00 коп. – заборгованість за нарахованими процентами.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 662 грн. 40 коп..
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 339 грн. 48 коп. (27 500 грн. 00 коп. х 2 662 грн. 40 коп. /54 660 грн. 00 коп.).
Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.
Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Заявлені позивачем до стягнення витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом вищезазначеної справи становлять 7 000 грн. 00 коп.
При вирішенні заявлених вимог позивача в частині відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором суд також приймає до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 07.11.2019 (справа № 905/1795/18) та від 08.04.2020 (справа № 922/2685/19), відповідно до яких суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Суд також має враховувати чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у праві, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги, та інші обставини.
Суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не є співмірною із складністю справи та іншими істотними обставинами, а тому, вартість такої послуги в даному випадку є необґрунтованою та явно завищеною. Враховуючи зазначене суд вважає, що співмірним розміром відшкодування на користь позивача витрат на правничу допомогу є сума 3 521 грн. 77 коп., яка є доведеною, документально обґрунтованою та такою, що відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Суд, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг юриста із складністю справи та виконаних юридичних робіт (наданих послуг); часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих послуг та виконаних робіт, за умови часткового задоволення позовних вимог, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про розподіл судових витрат і стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 521 грн. 77 коп. (27 500 грн. 00 коп. х 7 000 грн. 00 коп./54 660 грн. 00 коп.) що співмірно із часткою задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись статтями 526, 530, 610, 611, 625, 634, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 809791814 від 21 лютого 2020 року у розмірі 27 500 (двадцять сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок., з якої 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок за сумою кредиту, 7 500 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок прострочена заборгованість за процентами. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1 339 (одна тисяча триста тридцять дев`ять) гривня 48 копійок.
Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» понесені витрати на правову допомогу в розмірі 3 521 (три тисячі п`ятсот двадцять одна) гривня 77 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 02 червня 2026 року.

Учасники справи:

Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс», місцезнаходження: вул. Поправки Юрія, буд. 6, каб. 13, код ЄДРПОУ 42986956, р/р НОМЕР_1 в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», ЄДРПОУ АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» 21133352 , МФО: 322001;
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Ольга БАЛАЦЬКА