ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2026 року	справа № 380/3493/26	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Кухар Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди,-
встановив:

До Львівського окружного адміністративного суду звернулася Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) ( АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) з позовом до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) в якому просить суд:
- стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача військової частини НОМЕР_1 на загальну суму 820 грн. 32 коп. (вісімсот двадцять грн. 32 коп.) майнової шкоди;
- стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Військової частини НОМЕР_1 судові витрати – судовий збір у розмірі 3 328 грн. 00 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу було нараховано та виплачено щомісячне грошове забезпечення на загальну суму 820 грн. 32 коп. за 31.10.2025 старшому солдату ОСОБА_1 за період фактичної відсутності з 31.10.2025. Відповідач на момент подання позовної заяви відсутній на військовій службі без поважних причин, документи які підтверджували б правомірність відсутності його на військовій службі до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону не надходили, отже останній є недобросовісним набувачем, а тому виплата грошового забезпечення, у сумі 820 грн. 32 коп. (вісімсот двадцять грн. 32 коп.), стягується у судовому порядку.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого – суддю Кухар Н.А.
Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду й відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою судді від 03.06.2026 року відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №2413442 від 03.03.2026 на запит відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Копію ухвали про відкриття провадження у справі надіслано відповідачу на адресу: АДРЕСА_2 .
Проте, до суду повернувся конверт з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №068068253628 з відміткою поштового відділення «закінчення встановленого терміну зберігання».
Частиною одинадцятою статті 126 КАС України визначено, що у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Отже, враховуючи положення наведеної вище правової норми, суд дійшов висновку, що відповідач своєчасно та належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
У той же час, відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду про продовження строків на подання відзиву чи інших заяв по суті справи не направлено, а відтак, враховуючи положення ч. 6 ст.162 КАС України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.
Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України №1633-ОС від 27 листопада 2024 року солдата ОСОБА_1 , зарахованого наказом Голови Державної прикордонної служби України від 25 жовтня 2024 року №1920-ОС у розпорядження начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону, з 27 листопада 2024 року зарахувати до списків особового складу та всі види забезпечення.
Відповідно до рапорту коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування полковника ОСОБА_2 від 14.12.2025 №22.1/90719/25-Вн, встановлено, що о 08:00 31.10.2025 надійшла доповідь від начальника прикордонної протитанкової застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування майора ОСОБА_3 про факт про неприбуття з відпустки для лікування старшого солдата ОСОБА_1 . За даним фактом наказом НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону від 01.11.2025 №5467-АГ призначене службове розслідування, з метою з`ясування причин та обставин, викладених в рапорті коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування полковника ОСОБА_2 від 31.10.2025 №22.1/90719/25-Вн щодо факту неприбуття з відпустки для лікування до місця тимчасової дислокації підрозділу ( АДРЕСА_4 ) старшого солдата ОСОБА_1 
Висновком службового розслідування щодо факту неприбуття з відпустки для лікування старшого солдата ОСОБА_1 до місця тимчасової дислокації першої прикордонної комендатури швидкого реагування підтверджено факт неприбуття з відпустки для лікування старшого солдата ОСОБА_1 до місця тимчасової дислокації першої прикордонної комендатури швидкого реагування, викладеному в рапорті коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування полковника ОСОБА_2 від 31.10.2025 №22.1/90719/25-Вн.
Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України №1354-ОС від 01 листопада 2025 року вважати старшого солдата ОСОБА_1 , таким, що самовільно залишив військову частину з 31 жовтня 2025 року.
Державна прикордонна служба України Військова частина НОМЕР_1 звернулася з листом №10/468-26-Вих від 07.01.2026 до ОСОБА_1 з проханням добровільно відшкодувати матеріальну шкоду заподіяну своїми неправомірними діями у розмірі 820 грн. 32 коп.
Посилаючись на те, що оскільки відповідач самовільно залишив військову частину та до останньої не повернувся, але при цьому отримав грошове забезпечення, яке фактично не має правової підстави для виплати, та добровільно не відшкодував матеріальну шкоду заподіяну своїми неправомірними діями у розмірі 820 грн. 32 коп., то у позивача виник обов`язок ужити заходів для їх повернення.
Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі Закон №2011).
Відповідно до статті 1 Закону №2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. На підставі частини першої статті 9 Закону №2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2011 до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Суд зазначає, що питання повернення зайво виплачених коштів не врегульовані нормами спеціального законодавства. У той же час такі питання врегульовані Цивільним кодексом України.
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї норми матеріального права зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.
Водночас стаття 1215 Цивільного кодексу України встановлює випадки, коли отримане набувачем від іншої особи майно, яке зовні могло б бути розцінене як безпідставно набуте, насправді не є таким.
Відповідно до вказаної норми закону не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц вказала, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.
Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц виклав, що під час застосування правил статті 1215 ЦК України як винятку із статті 1212 ЦК України суди зобов`язані встановлювати наявність не двох, а трьох критеріїв для відмови у поверненні безпідставно набутого майна: добровільність дій боржника, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів.
Таким чином, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти за умови наявності одночасно таких умов, як здійснення виплати добровільно, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. У разі якщо відсутня одна із наведених умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України, то грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику.
Повертаючись до обставин справи, суд встановив, що під час службового розслідування встановлений факт неприбуття з відпустки для лікування старшого солдата ОСОБА_1 до місця тимчасової дислокації першої прикордонної комендатури швидкого реагування, викладеному в рапорті коменданта першої прикордонної комендатури швидкого реагування полковника ОСОБА_2 від 31.10.2025 №22.1/90719/25-Вн.
Державна прикордонна служба України Військова частина НОМЕР_1 звернулася з листом №10/468-26-Вих від 07.01.2026 до ОСОБА_1 з проханням добровільно відшкодувати матеріальну шкоду заподіяну своїми неправомірними діями у розмірі 820 грн. 32 коп.
Суд у межах спірних правовідносин не здійснює перевірку дій посадових осіб Військової частини, які нараховували та виплачували кошти відповідачу під час його фактичної відсутності у військовій частині.
Разом із тим, суд вважає, що відповідач діяв недобросовісно, оскільки був відсутній на службі без поважних причин, проте отримував грошове забезпечення. Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок у поверненні безпідставно набутого грошового забезпечення, в сумі 820 грн. 32 коп.
Отже, в силу вищевказаних вимог Цивільного Кодексу України такі кошти підлягають поверненню платнику.
За приписами частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зважаючи на встановлені у цій справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача військової частини НОМЕР_1 на загальну суму 820 грн. 32 коп. (вісімсот двадцять грн. 32 коп.) майнової шкоди під час фактичного невиконання ним обов`язків військової служби.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) ( АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на загальну суму 820 грн. 32 коп. (вісімсот двадцять грн. 32 коп.) майнової шкоди.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду першої інстанції набуває чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває чинності після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя	Кухар Наталія Андріївна