ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
23.06.2026	Справа № 910/3149/26	
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу
за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації 
до: 1) Національної академії наук України
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Стандарт Енерджи"
про визнання договору недійсним

При секретарю судового засідання: Карашевич В.В.

Представники учасників справи:
прокурор: Лунєгова Анна Анатоліївна;
від позивача: не з`явився;
від відповідача-1: Федосенко Анна Вікторівна – представник у порядку самопредставництва;
від відповідача-2: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

У березні 2026 року заступник керівника Київської міської прокуратури (далі – Прокурор, Прокуратура) в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації (далі – КМДА) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Національної академії наук України (далі – НАН України, Відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Стандарт Енерджи" (далі – ТОВ "Стандарт Енерджи", Відповідач-2) про визнання недійсним Договору щодо організації та фінансування будівництва об`єкта нерухомого майна №1/10/2025 від 01.10.2025.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Договір було укладено між Відповідачами 1, 2 всупереч приписам статей 17, 84, 92, 95, 96, 102-1, 122 ЗК України, статей 413, 414 ЦК України, за відсутності у Відповідача-1, як постійного землекористувача, прав на передання у користування третім особам земельної ділянки державної форми власності загальною площею 0,482 га, яка розташована по проспекту Науки, 39 в місті Києві, кадастровий номер: 8000000000:82:415:0305. Вказані обставини свідчать про порушення інтересів держави, оскільки правочин спрямований на незаконне набуття Відповідачем-2 прав на вказану земельну ділянку, що є підставами для визнання такого правочину недійсним згідно положень частин 1, 2 статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України.
20.03.2026 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 23.03.2026) разом із позовною заявою Прокурор також подав клопотання про витребування доказів в порядку статті 81 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 28.04.2026. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
10.04.2026 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 13.04.2026) від представника Відповідача-2 надійшли заяви про ознайомлення з матеріалами справи.
15.04.2026 через систему "Електронний суд" НАН України подала відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову, оскільки:
- оскаржуваний правочин відповідає статутній діяльності НАН України, що включає в собі право укладати угоди та набувати майнових прав; прямо кореспондує статутному повноваженню НАН України здійснювати будівництво об`єктів наукового, житлового та іншого соціального призначення; узгоджується із законом, який допускає розвиток соціальної інфраструктури та соціальну підтримку наукових працівників як легітимну мету майнових проектів НАН України; має чітко виражений майновий результат у вигляді передання НАН України частини новозбудованого об`єкта для задоволення соціальних потреб забезпечення працівників НАН України та установ та організацій що входять до її відома службовим житлом;
- виконання Договору здійснюється із дотриманням вимог містобудівної документації (функціонального призначення території за Генеральним планом) та в межах цільового призначення земельної ділянки, оскільки передбачені договором наміри забудови узгоджуються з правовим режимом земель житлової та громадської забудови, а можливе уточнення/реалізація виду використання в межах цієї категорії не є зміною цільового призначення і не потребує проходження процедур, передбачених для зміни цільового призначення земельної ділянки;
- законодавство не забороняє постійному користувачу дозволяти тимчасове користування земельною ділянкою (але не надавати речового права на неї) іншій особі, якщо таке користування не суперечить змісту права постійного користування;
- НАН України не здійснювало розпорядження Земельною ділянкою, оскільки не передавало іншій особі права користування нею як речового права, не припиняло та не обмежувало права постійного користування, не виводило ділянку з власного контролю, а лише реалізувало правомочність самостійно господарювати на землі та споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди, шляхом укладення зобов`язального договору та надання обмеженого доступу до будівельного майданчика для виконання робіт у визначених оспорюваним Договором межах і строках;
- оспорюваний Договір не спрямований на встановлення речового права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) та не містить умов про надання ТОВ "Стандарт Енерджи" права користування земельною ділянкою як речового права, а регулює фінансування/організацію будівництва та розподіл площ у майбутньому об`єкті нерухомості, у зв`язку із чим доводи Позивача про його правову природу як договору суперфіцію є необґрунтованими та безпідставними;
16.04.2026 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 17.04.2026) НАН України подала докази направлення відзиву ТОВ "Стандарт Енерджи".
21.04.2026 через систему "Електронний суд" Прокурор подав відповідь на відзив, в якому не погодився з доводами Відповідача-1, з огляду на те, що:
- оспорюваний договір від 01.10.2025 №1/10/2025 спрямований на розпорядження земельною ділянкою державної форми власності (передачу її під забудову), укладено особою (Відповідачем 1), яка не володіє цією правомочністю, оскільки земельна ділянка належить їй на праві постійного користування, що передбачає лише володіння та користування землею виключно самим землекористувачем;
- саме ТОВ "Стандарт Енерджи" є дійсним вигодонабувачем за оспорюваним договором, а справжньою ціллю цього договору є не забезпечення працівників НАН України житлом, а надання приватному товариству можливості здійснити забудову земельної ділянки та створити ілюзію правомірності набуття права власності на збудований об`єкт з метою подальшого ініціювання процесу отримання у користування чи власність земельної ділянки під цим об`єктом у позаконкурентний спосіб;
- позов не ґрунтується на твердженнях щодо зміни цільового призначення земельної ділянки в розумінні статті 20 ЗК України;
- земельна ділянка передана у вторинне користування Відповідачу-2, у той час як згідно статей 92, 95, 96 ЗК України Відповідач-1, як постійний землекористувача, таких повноважень не має;
- оспорюваний Договір міститься ознаки договору суперфіцію, право на укладення якого належить виключно власнику земельної ділянки, а не землекористувачу.
23.04.2026 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 24.04.2026) ТОВ "Стандарт Енерджи" подало відзив, в якому просило відмовити у задоволенні позову, оскільки:
- Прокурором не підтверджено підстав представництва держави в особі КМДА;
- Прокурором не заявлено вимоги про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, а тому обраний Прокурором позивачем спосіб захисту не є ефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмолим у задоволенні позову;
- сукупність офіційних позицій державних органів підтверджує, що держава визнавала правомірним і суспільно доцільним укладення договорів щодо забудови земельних ділянок, які перебувають в НАН України та її установах на праві постійного користування з метою розвитку матеріальної бази та покращення житлових умов наукових працівників, тому ініціювання позову про недійсність такого договору в цих умовах свідчить про непослідовність позиції держави та має оцінюватися судом крізь призму добросовісності і заборони суперечливої поведінки;
- намір здійснення будівництва багатофункціонального комплексу до оспорюваного Договору здійснюється із дотриманням вимог містобудівної документації (функціонального призначення території за Генеральним планом) та в межах виду цільового призначення земельної ділянки, зміна якого вчинено у відповідності до норм ЗК України;
- положення Статуту НАН України та ЗК України прямо дозволяють НАН України не лише наукову діяльність, а й створення/оновлення житлових та соціальних об`єктів, які функціонально забезпечують діяльність НАН України та її працівників;
- оспорюваний Договір є правомірним інструментом реалізації будівельного проекту, укладеним у повній відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема статті 7 Закону №2518-IX, та не містить ознак правочину, спрямованого на перехід прав на земельну ділянку чи іншого державного майна, та не містить ознак договору суперфіцію;
- законодавство не забороняє постійному користувачу дозволяти тимчасове користування земельною ділянкою (але не надавати речового права на неї) іншій особі, якщо таке користування не суперечить змісту права постійного користування.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 відмовлено у задоволенні клопотання Прокурора про витребування доказів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 02.06.2026.
29.04.2026 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 30.04.2026) Прокурор подав відповідь на відзив, в якій не погодився із аргументами Відповідача-2, з підстав зазначених у відповіді на відзив Відповідача-1, додатково вказавши, що зібрані прокуратурою докази свідчать, що на момент подачі позову містобудівні умови та обмеження не затверджувались, дозвільна документація для проведення підготовчих та будівельних робіт уповноваженими органами не зареєстрована та не видавалась, земельна ділянка за актом приймання-передачі не передана, а самі будівельні роботи на земельній ділянці не розпочато. За таких обставин, визнання судом оспорюваного договору недійсним, що унеможливить його подальше виконання в частині, що стосується забудови земельної ділянки, є достатнім та ефективним способом захисту для відновлення порушених інтересів держави як власника земельної ділянки.
11.05.2026 через систему "Електронний суд" Прокуратура подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову.
20.05.2026 через систему "Електронний суд" НАН України подало заперечення на заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду міста Києва розгляд заяви Прокуратури про забезпечення позову призначено на 02.06.2026.
29.05.2026 через систему "Електронний суд" ТОВ "Стандарт Енерджи" подало заперечення на заяву про забезпечення позову.
02.06.2026 у підготовчому засіданні представниця Прокуратури підтримала заяву про забезпечення позову, просила суд її задовольнити.
Представники НАН України та ТОВ "Стандарт Енерджи" заперечили проти заяви про забезпечення позову, просили суд відмовити у її задоволенні.
У підготовче засідання 02.06.2026 представник КМДА не з`явився, хоча про місце, дату та час засідання повідомлений належним чином.
Ухвалами Господарського суду міста Києва від 02.06.2026 відмовлено у задоволенні заяви Прокуратури про забезпечення позову, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.06.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2026 оголошено перерву у судовому засіданні до 23.06.2026.
17.06.2026 через систему "Електронний суд" ТОВ "Стандарт Енерджи" подало клопотання про відкладення розгляду справи.
23.06.2026 у судовому засіданні Прокурор винесла вирішення клопотання ТОВ "Стандарт Енерджи" про відкладення розгляду справи на розсуд суду.
Представниця НАН України не заперечувала щодо клопотання ТОВ "Стандарт Енерджи" про відкладення розгляду справи.
Представники КМДА та ТОВ "Стандарт Енерджи" у призначене судове засідання не з`явився, хоча про розгляд даної справи були повідомлені належним чином.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ "Стандарт Енерджи" про відкладення розгляду справи.
У цьому ж судовому засіданні Прокурор підтримав позовні вимоги, просиву суд задовольнити позов.
Представниця НАН України заперечила проти позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову.
У судовому засіданні 23.06.2026 на підставі статті 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення Прокурора та представника Відповідача-1, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги Прокурора обґрунтованими.
Рішенням Київської міської ради від 21.12.2006 №457/514 оформлено Інституту кібернетики імені В.М. Глушкова НАН України, за умови виконання пункту 2 цього рішення, право постійного користування земельною ділянкою площею 0,48 га для експлуатації та обслуговування будівель і споруд інституту на проспекті Науки, 39 у Голосіївському районі м. Києва за рахунок частини земель, відведених відповідно до рішень виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 04.05.1960 №531, від 19.10.1963 №1620 у зв`язку із закріпленням за інститутом будівель і споруд на праві оперативного управління.
Цим же ж рішенням на Інститут кібернетики імені В.М. Глушкова НАН України покладено обов`язок виконувати обов`язки землекоритстувача відповідно до вимог статті 96 ЗК України.
У зв`язку з цим 19.03.2008 Інституту кібернетики імені В.М. Глушкова НАН України видано Державний акт серії ЯЯ №383564 на право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,48 га, яка розташована на проспекті Науки, 39 у Голосіївському районі м. Києва.
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000166682026 від 04.02.2026 земельна ділянка, яка розташована на проспекті Науки, 39 у Голосіївському районі м. Києва, була сформована 19.03.2008 та присвоєно кадастровий номер 8000000000:82:415:0305.
Згідно вказаного Витягу власником вищезазначеної земельної ділянки є Держава в особі КМДА.
Відомості про право власності держави в особі КМДА на вказану земельну ділянку 04.06.2019 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Водночас Постановою Бюро Президії НАН України від 04.07.2024 №305 прийнято рішення про передачу нерухомого майна з балансу Інституту кібернетики імені В.М. Глушкова НАН України на баланс НАН України.
Згідно з розпорядженням Президії НАН України від 28.04.2025 №224 затверджено акт приймання-передачі нерухомого майна НАН України.
За заявою НАН України 16.05.2025 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про право постійного користування НАН України земельною ділянкою із кадастровим номером 8000000000:82:415:0305. 
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000166682026 від 04.02.2026 НАН України є постійним користувачем земельної ділянки, яка розташована на проспекті Науки, 39 у Голосіївському районі м. Києва, кадастровий номер: 8000000000:82:415:0305.
01.10.2025 між НАН України (за текстом договору – Сторона 1) та ТОВ "Стандарт Енерджи" (далі за текстом договору – Сторона 2) було укладено Договір №1/10/2025, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1598, предметом якого є зобов`язання та права сторін щодо проектування та будівництва Об`єкта на Земельній ділянці з метою отримання кожною зі сторін частини в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі (пункт 1.1.).
Згідно визначення термінів під "Земельна ділянка" розуміється частина земельної поверхні (територія) загальною площею 0,482 га, що розташована по проспекту Науки, 39 в місті Києві, кадастровий номер: 8000000000:82:415:0305.
Під "Об`єкт" розуміється будівництво багатофункціонального комплексу, до складу якого входить: житлові приміщення (квартири та/або апартаменти) та нежитлові приміщення: торговельно-офісного, громадського призначення та паркінг.
Відповідно до пункту 1.2. Договору Сторона 1 передає, а Сторона 2 приймає на себе виконання функцій замовника Будівництва Об`єкта на час Проектування Об`єкта та на всіх етапах реалізації Договору щодо розроблення Проектної документації та будівництва Об`єкта, реєстрації спеціальних майнових прав у відповідності до вимог законодавства, введення Об`єкта у експлуатацію, реєстрації права власності на побудований Об`єкт (відповідно до розподілу часток Сторін) та інших функцій, передбачених цим Договором, окрім тих, що відповідно до умов Договору та Закону України "Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому" від 15.08.2022 №2518-ІХ покладено на Сторону 1 та які нерозривно пов`язані зі Стороною. З моменту підписання цього Договору Сторона 2 набуває прав та обов`язків Девелопера у відповідності до положень цього Договору та Закону України "Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому" від 15.08.2022 №2518-ІХ;
- Сторона 2 зобов`язується на свій ризик за рахунок власних або залучених сил, коштів, матеріалів, засобів, техніки та устаткування забезпечити Будівництво Об`єкта в цілому на Земельній ділянці відповідно до Проектної документації в порядку та на умовах, визначених у Договорі. Додатково на Сторону 2 покладаються обов`язки з розкриття інформації про подільний об`єкт незавершеного будівництва на виконання статті 8 Закону України "Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому" від 15.08.2022 №2518-ІХ;
- Сторони здійснюють розподіл часток у Об`єкті з урахуванням положень Розділу 5 Договору після розроблення та затвердження у встановленому законодавством порядку проекту документації на будівництво. Сторони беруть на себе обов`язок остаточно визначити розмір часток та здійснити їх розподіл, а також здійснити державну реєстрацію спеціального майнового права на Об`єкт та на майбутні об`єкти нерухомості в Об`єкті (МОН), гарантійну частку на отримання права на виконання будівельних робіт, але у будь-якому випадку протягом (шістдесяти) календарних днів з моменту затвердження проектної документації на Об`єкт шляхом укладення Додаткової угоди до цього Договору. Державна реєстрація спеціального майно права на МОН здійснюється за Сторонами відповідно до розподілу між ними МОН, визнане цим Договором та Додатковими угодами до нього.
У цей же строк (60 (шістдесят) календарних днів) у випадку коригування проекту документації на Об`єкт у майбутньому Сторони вносять зміни до державних реєстрів у час реєстрації спеціального майнового права кожної із Сторін, а також здійснюють коригування гарантійної частки.
Якщо будівництво здійснюватиметься чергами, правила цього пункту застосовуватиму до кожної черги окремо.
- Одночасно з остаточним визначенням часток Сторони об`єктів нерухомості, які складатимуть гарантійну частку.
Також умови договору передбачають: - списання та наступний демонтаж існуючих приміщень (пункт 1.5 Договору), для експлуатації і обслуговування яких свого часу земельна ділянка передавалась у постійне користування.
- зміну цільового призначення земельної ділянки для можливості здійснення будівництва Об`єкту відповідно до умов договору (підпункт 2.1.1 Договору);
- внаслідок реалізації договору НАН України отримує частку збудованого Об`єкту у вигляді нерухомості - квартир, площею не менше 632 кв.м та вартістю не менше 30 685 220,00 грн (пункти 5.1.1 - 5.1.5 Договору).
У свою чергу ТОВ "Стандарт Енерджи" отримує у свою власність всі інші майбутні об`єкти нерухомості, крім тих, які є часткою НАН України (п.5.1.6 Договору).
Пунктом 5.4 Договору передбачено, що після завершення будівництва сторони мають право самостійно та на власний розсуд розпоряджатися належними їм на праві власності об`єктами нерухомості, у тому числі відчужувати будь-яким не забороненим законом способом.
Оскільки НАН України, як постійний землекористувач, не мало повноважень на укладення Договору №1/10/2025 від 01.10.2025, Прокурор в інтересах держави в особі власника земельної ділянки (КМДА) звернувся з цим позовом до суду.
Перевіряючи наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, пункт 40; від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі №633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, пункт 8.54; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, пункт 8.16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).
У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18).
Частини 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.18).
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). 
Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18.
Узагальнюючи наведені у вказаній постанові висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду сформувала такі висновки:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Зі змісту позову Прокурора вбачається, що він був поданий в порядку статей 1311 Конституції України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України в інтересах держави в особі КМДА.
Положеннями статті 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.
Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.
Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
Особливості здійснення виконавчої влади у містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань щодо використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.
Згідно з абзацом 3 статті 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.
До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (пункт а) частини 1 статті 17 ЗК України).
За частиною 1 та абзацом 1 частини 2 статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у межах їхніх територій передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (частина 6 статті 122 ЗК України).
За твердженнями Прокурора, оскільки земельна ділянка, загальною площею 0,482 га, кадастровий номер: 8000000000:82:415:0305, розташована по проспекту Науки, 39 в місті Києві, та у відповідності до положень абз.3 підпункту а) пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 належить до земель державної власності, а тому КМДА є уповноваженим органом, до компетенції якого відноситься розпорядження вказаною земельною ділянкою.
З викладеного слідує, що Прокурором правильно визначено КМДА як позивача у спірних правовідносинах.
Також судом встановлено, що Київська міська прокуратура у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" зверталась до Київської міської (військової) державної адміністрації з листом від 21.01.2026 №15/1-59вих-26, в якому повідомляла про порушення вимог законодавства при розпорядженні НАН України земельною ділянкою державної форми власності.
З відповідей Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 12.02.2026 № 057-1654 та від 12.03.2026 № 057-2922, наданих за дорученням заступника голови КМДА, вбачається, що заходи цивільно-правового характеру щодо захисту інтересів держави Київською міською (військовою) державною адміністрацією не вжито.
Отже, Прокурором була надана можливість компетентному органу влади відреагувати на порушення інтересів держави щодо спірної земельної ділянки, зокрема, шляхом вчинення дій для виправлення ситуації та відновлення порушених прав та інтересів держави.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц та від 15.10.2019 у справі №903/129/18 дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду належного суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси, свідчить про те, що цей орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають підстави для звернення до суду з відповідним позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
У відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Окрім вказаних листів, на виконання вимог частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Київською міською прокуратурою направлено до КМДА лист та від 27.02.2025 № 15/1-177 вих-26, в якому повідомляється про намір здійснення представництва інтересів держави в суді, у разі невжиття відповідних заходів судового захисту інтересів держави.
Отже, Прокурор звертався до належного органу у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", надаючи йому можливість відреагувати на порушення цивільно-правовим шляхом самостійно.
Оскільки КМДА не було здійснено заходів щодо захисту прав та законних інтересів держави впродовж розумного строку, вказане, у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", є підставою для вжиття Прокурором заходів представницького характеру та пред`явлення відповідного позову.
Таким чином, суд вважає, що Прокурор, звертаючись з даним позовом до суду, зазначив підстави для представництва інтересів держави в особі КМДА, підтвердив їх наявність та дотримався вимог Закону України "Про прокуратуру" та ГПК України.
Вирішуючи спір у межах даної справи по суті, суд виходить з такого.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин першої – третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Крім цього, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Згідно з приписами частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне неастання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину (постанова Верховного Суду від 24.04.2020 у справі №522/25151/14-ц).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За твердженнями Прокурора, НАН не є власником земельної ділянки, а лише постійним користувачем, а тому не мала необхідного обсягу прав для вчинення Договору №1/10/2025 від 01.10.2025.
Положеннями пункту е) частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук.
У державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук (абзац 3 підпункту а) пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" №5245-VI від 06.09.2012).
Відповідно до підпункту а) пункту 24 Розділу X "Перехідні положення" ЗК України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук).
Розділ X ЗК України доповнено пунктом 24 згідно із Законом № 1423-IX від 28.04.2021, який набрав чинності 27.05.2021.
Як було раніше встановлено судом, Рішенням Київської міської ради від 21.12.2006 №457/514 оформлено Інституту кібернетики імені В.М. Глушкова НАН України, за умови виконання пункту 2 цього рішення, право постійного користування земельною ділянкою площею 0,48 га для експлуатації та обслуговування будівель і споруд інституту на проспекті Науки, 39 у Голосіївському районі м. Києва за рахунок частини земель, відведених відповідно до рішень виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 04.05.1960 №531, від 19.10.1963 №1620 у зв`язку із закріпленням за інститутом будівель і споруд на праві оперативного управління.
Цим же ж рішенням на Інститут кібернетики імені В.М. Глушкова НАН України покладено обов`язок виконувати обов`язки землекоритстувача відповідно до вимог статті 96 ЗК України.
У зв`язку з цим 19.03.2008 Інституту кібернетики імені В.М. Глушкова НАН України видано Державний акт серії ЯЯ №383564 на право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,48 га, яка розташована на проспекті Науки, 39 у Голосіївському районі м. Києва.
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000166682026 від 04.02.2026 земельна ділянка, яка розташована на проспекті Науки, 39 у Голосіївському районі м. Києва, була сформована 19.03.2008 та присвоєно кадастровий номер 8000000000:82:415:0305.
Згідно вказаного Витягу та інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником вищезазначеної земельної ділянки є Держава в особі КМДА, право власності якої зареєстровано 04.06.2019.
Отже, Держава в особі КМДА (Позивача) є власником земельної ділянки, площею0,482 га, яка розташована на проспекті Науки, 39 у Голосіївському районі м. Києва, кадастровий номер: 8000000000:82:415:0305.
Крім цього, судом встановлено, що НАН України є постійним користувачем вищезазначеної земельної ділянки.
Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.11.2024 у справі №905/20/23, яка була врахована об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.04.2025 у справі №910/127/21, яку суд вважає за необхідне врахувати на підставі частини 4 статті 236 ГПК України, викладено, зокрема, такий висновок:
"8.101. Так, за статтею 78 Земельного кодексу визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися i розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
8.102. У найбільш загальному вигляді "класична тріада" стосовно такого об`єкта прав, як земельна ділянка - це забезпечена правом можливість: панування над земельною ділянкою (право володіння, jus possidendi); видобування корисних властивостей земельної ділянки (право користування, jus fruendi); визначення долі (юридичної та фактичної) земельної ділянки волевиявленням самого власника (право розпорядження Jus abutendi).
8.103. Закон визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 317 Цивільного кодексу України). Суть власності полягає в умовно необмеженому (обмеження визначаються правопорядком і стосуються інтересів окремих осіб і суспільства в цілому) та винятковому пануванні особи над річчю. Оскільки "земельна ділянка" як індивідуалізована частина поверхні і відповідна частина простору є річчю (об`єктом цивільних прав) і, відповідно, майном (нерухомим майном), таке визначення підходить і до нього.
8.104. Разом з тим із тріади правомочностей, які належать власнику, законом постійному землекористувачу передані тільки дві: володіння та користування, постійні землекористувачі позбавлені можливості щодо розпорядження земельним ділянками.
8.105. Отже, право землекористування як суб`єктивне право полягає у праві (правомочність) особи на експлуатацію корисних властивостей земельної ділянки у складі права власності на неї; у правовому титулі, що дає особі суб`єктивне право використовувати (чужу) земельну ділянку.
8.106. Основними принципами права землекористування є: його похідний характер від права власності на землю; раціональне використання ділянок за основним цільовим призначенням із здійсненням їх ефективної охорони та дотриманням вимог щодо пріоритету екологічної безпеки тощо.
8.107. Право постійного землекористування – це безстрокове речове право з внесенням плати в розмірі земельного податку. Таке право може виникати стосовно будь-яких земельних ділянок державної та комунальної власності. Воно не включає правомочності розпорядження земельною ділянкою або правом на неї. Постійний землекористувач отримує права володіння та користування земельною ділянкою, тобто можливість виключного і відокремленого від інших осіб землекористування.
8.108. З урахуванням наведеного об`єднана палата зазначає, що наявна у постійного землекористувача правомочність користування земельною ділянкою є обмеженою порівняно з правомочністю власника цієї земельної ділянки, який наділений не лише правом володіння та користування, а й правом на розпорядження землею, у тому числі шляхом її передачі в користування як з оформленням відповідного речового права (права оренди або права постійного користування), так і шляхом надання земельної ділянки у користування на підставі зобов`язального правочину, за яким право тимчасового користування земельною ділянкою не підлягає державній реєстрації.
8.109. Водночас постійний землекористувач такими правами не наділений, оскільки право постійного землекористування передбачає використання земельної ділянки за її цільовим призначенням безпосередньо та виключно землекористувачем без можливості передання такого права третім особам, у тому числі на підставі правочинів, за якими речові права на земельну ділянку іншій особі не передаються".
Судом встановлено, що 01.10.2025 між НАН України (за текстом договору – Сторона 1) та ТОВ "Стандарт Енерджи" (далі за текстом договору – Сторона 2) було укладено Договір №1/10/2025, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1598, предметом якого є зобов`язання та права сторін щодо проектування та будівництва Об`єкта (багатофункціонального комплексу, до складу якого входить: житлові приміщення (квартири та/або апартаменти) та нежитлові приміщення: торговельно-офісного, громадського призначення та паркінг) на земельній ділянці, загальною площею 0,482 га, що розташована по проспекту Науки, 39 в місті Києві, кадастровий номер: 8000000000:82:415:0305, з метою отримання кожною зі сторін частини в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі (пункт 1.1.).
Також умови договору передбачають:
- списання та наступний демонтаж існуючих приміщень (пункт 1.5 Договору), для експлуатації і обслуговування яких свого часу земельна ділянка передавалась у постійне користування;
- зміну цільового призначення земельної ділянки для можливості здійснення будівництва Об`єкту відповідно до умов договору (підпункт 2.1.1 Договору);
- внаслідок реалізації договору НАН України отримує частку збудованого Об`єкту у вигляді нерухомості - квартир, площею не менше 632 кв.м та вартістю не менше 30 685 220,00 грн (пункти 5.1.1 - 5.1.5 Договору).
У свою чергу ТОВ "Стандарт Енерджи" отримує у свою власність всі інші майбутні об`єкти нерухомості, крім тих, які є часткою НАН України (п.5.1.6 Договору).
Згідно з положеннями частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За загальним правилом, визначеним у частині першій статті 134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Так, відповідно до абзацу першого частини другої статті 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18).
За наведеного, ураховуючи встановлені у цій справі обставини, НАН України, якому в постійне користування КМДА передало земельну ділянку для експлуатації та обслуговування будівель і спору інституту, уклавши правочин, за яким передбачалося надання ТОВ "Стандарт Енерджи" у власність житлові та нежитлові приміщення у новозбудованому майні, фактично вчинила дії, які створюють передумови для вибуття спірної земельної ділянки із державної власності.
До аналогічних висновків дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.04.2025 у справі №910/127/21.
Водночас, відповідно до наведеного вище правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 15.11.2024 у справі №905/20/23, постійний землекористувач не наділений правом розпоряджатися земельною ділянкою, зокрема, шляхом вчинення правочинів, спрямованих на перехід речових прав на землю до іншого власника.
Таким чином, суд погоджується з доводами Прокурора про те, що НАН України, як постійний користувач земельної ділянки, не мала права на розпорядження нею шляхом укладення Договору №1/10/2025 від 01.10.2025, а тому оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України.
Заперечуючи проти задоволення позову, ТОВ "Стандарт Енерджи" посилалося на обрання Прокурором неефективного способу захисту, оскільки останнім не заявлено вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 зазначено, що під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18 визначила, що спосіб захисту цивільного права чи інтересу – це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).
Отже, обрання позивачем певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Відповідно до пункту в) частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною.
відповідно до положень частин 1 та 2 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №918/1043/21 визначено, що за змістом абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення "status quo anteу" фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 2 частини 1 статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина 2 статті 216 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про те, що ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний – двостороння реституція – повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац 2 частини 1 статті 216 ЦК України); 2) додатковий – відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина 2 статті 216 цього Кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина 3 статті 216 ЦК України).
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову (такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15 та від 09.09.2021 у справі №925/1276/19, від 20.12.2023 у справі №913/366/21).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки, сформульовані зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18.
Разом з тим, об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 погодилася з висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови в задоволенні позову та водночас відхилила доводи скаржника щодо ефективності такого способу судового захисту, як визнання недійсним виконаного договору без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, з огляду на те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Об`єднана палата Верховного Суду у відповідній постанові зазначила, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (аналогічні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19).
Одночасно об`єднана палата Верховного Суду наголосила, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.
Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Водночас, у випадку звернення позивача з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Таким чином, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2025 у cправі №916/2749/23 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №92.5/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16.
Судом встановлено, що Прокурор у цій справі звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору без заявлення вимоги щодо реституції, як наслідку недійсності правочину.
Однак, як вбачається з матеріалів справи та як стверджує Прокурор, на момент подачі позову містобудівні умови та обмеження не затверджувались, дозвільна документація для проведення підготовчих та будівельних робіт уповноваженими органами не зареєстрована та не видавалась, земельна ділянка за актом приймання-передачі не передана, а самі будівельні роботи на земельній ділянці не розпочато.
Більше того, у своєму листі №18/380-12 від 02.03.2026 НАН України визнає, що Договір №1/10/2025 від 01.10.2025 перебуває на стадії, яка передує початку його виконання. Фактичне виконання робіт не розпочато, заходи з реалізації умов договору не проводилися.
Доказів протилежного матеріали справи не містять та не були надані Відповідачами.
Оскільки Договір №1/10/2025 від 01.10.2025 не був виконаний ані повністю, ані частково, доводи Відповідача-2 про обрання Прокурором неефективного способу захисту є необґрунтованими та відхиляються судом.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 ГПК України).
Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Отже, позов Прокурора підлягає задоволенню.
Судовий збір згідно статті 129 ГПК України покладається на Відповідачів 1, 2.
Керуючись статтями 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним Договір щодо організації та фінансування будівництва об`єкта нерухомого майна №1/10/2025 від 01.10.2025, укладений між Національною академією наук України (01601, місто Київ, вулиця Володимирстка, будинок 54; ідентифікаційний код: 00019270) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стандарт Енерджи" (04107, місто Київ, вулиця Нагірна, будинок 12; ідентифікаційний код: 40776057), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1598.
3. Стягнути з Національної академії наук України (01601, місто Київ, вулиця Володимирстка, будинок 54; ідентифікаційний код: 00019270) на користь Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 1 331 (одну тисячу триста тридцять одну) грн 20 коп. судового збору.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Стандарт Енерджи" (04107, місто Київ, вулиця Нагірна, будинок 12; ідентифікаційний код: 40776057) на користь Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 1 331 (одну тисячу триста тридцять одну) грн 20 коп. судового збору.
5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до частин 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 02.07.2026.

Суддя	Сергій МУДРИЙ