ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року
м. Київ

справа № 343/1070/24
провадження № 61-4420св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 , 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року у складі колегії суддів Бойчука І. В., Пнівчук О. В., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні будинком.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі рішення Долинського районного народного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 1978 року в справі № 2-41/1978 житловий будинок, що знаходиться в с. Оболоння Долинського району Івано-Франківської області було поділено між його матір`ю ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_4 в рівних частках по 1/2 за кожним. У результаті поділу житловий будинок складається з двох суміжних приміщень, які розташовані на одній земельній ділянці із спільним подвір`ям, що мають різні адреси: АДРЕСА_1 . В будинках є окремі лічильники на газ, воду та електроенергію. Позивач з матір`ю проживав за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідачка за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 , якій згідно із записом у погосподарській книзі № 11 за 2011-2015 роки виконавчого комітету Оболонської сільської ради, номер погосподарського обліку 0867.1, належав житловий будинок АДРЕСА_2 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 362483690 
від 19 січня 2024 року йому стало відомо, що відповідачці на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1250, виданого 13 грудня 2014 року державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Белей Е. І., на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_3 , а також земельна ділянка.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 373960556 від 11 квітня 2024 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 не зареєстровано.

Після прийняття спадщини відповідачка намагалася виселити його із зареєстрованого та фактичного місця проживання, однак рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року в справі 
№ 343/3177/14-ц в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено з тих підстав, що у нього відсутнє інше житло.

Позивач вказував, що під час його проживання в будинку відповідачка перешкоджала йому в користуванні житлом, викручувала пробки в електрощитку, перекривала подачу газу, а коли він поїхав з дочкою до сина в Польщу - заблокувала двері і до його будинку не було доступу.

Після повернення з Польщі у вересні 2023 року він намагався зайти до свого будинку, однак не зміг цього зробити через блокування дверей. Відповідачка не дає йому доступу до лічильників, без попередження від`єднала житло від газорозподільної системи. За цим фактом він викликав працівників поліції для проведення перевірки, але двері в будинку ніхто не відчинив.

Позивач фактично проживає в будинку з народження, тому між ним та цим місцем проживання виник родовий зв`язок, він оплачує всі комунальні послуги, доглядає за будинком та не чинить відповідачці перешкод у проживанні. Тривалий час його проживання в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним йому в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому виселення його з житла є невиправданим втручанням у приватну сферу, порушенням його прав на повагу до житла. 

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд зобов`язати 
ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні будинком, що знаходиться в АДРЕСА_3 , шляхом вселення до вказаного будинку, передачі йому ключів від замків та розблокування дверей, приєднання будинку до газопостачання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Долинський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 05 грудня 
2024 року в задоволенні позову відмовив.

Стягнув зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн відшкодування понесених витрат на надання професійної правничої допомоги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надав доказів на підтвердження факту вчинення відповідачкою перешкод у користуванні житлом, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 19 лютого 2025 року рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов задовольнив частково.

Зобов`язав ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні 
ОСОБА_1 будинком АДРЕСА_2 шляхом вселення в цей будинок та передачі ключів від дверей будинку. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 029,00 грн понесених судових витрат з оплати судового збору в судах першої та апеляційної інстанцій.

Задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд керувався тим, що між сторонами існує конфлікт з приводу користування житловим будинком, що підтверджується зверненнями позивача з відповідними заявами до органів поліції з приводу того, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні будинком, в якому він проживав тривалий час і повинен проживати, оскільки іншого житла у нього немає.

Позивач з травня 2006 року зареєстрований та проживав у спірному будинку 
і знятий з реєстрації 15 березня 2023 року. Відомостей про те, що за адресою 
АДРЕСА_2 проживають інші особи відповідачка не надала, тільки вказувала про наявність зареєстрованих осіб у будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 своїми діями фактично позбавила ОСОБА_1 можливості доступу до будинку як єдиного місця його проживання, шляхом зміни замків до дверей будинку.

Судом враховано, що позивач з народження проживав у будинку як син співвласників цього будинку, тобто є і був членом їх сім`ї як і відповідачка, яка є його рідною сестрою. За час його проживання в спірному будинку в с. Оболоння у нього сформований власний побут, коло знайомих, з якими він постійно підтримує певні відносини. Апеляційний суд врахував тривалість і сталість проживання позивача у спірному будинку, а саме в його частині під номером АДРЕСА_2 , відсутність у нього іншого житла, та те, що ОСОБА_2 чинить позивачу перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням, оскільки не дає йому доступу до житла. У позивача відсутні ключі від вхідних дверей до займаної ним частини будинку, що перешкоджає йому туди вселитися і надалі продовжувати проживати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала

У квітні 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулася
до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року у цій справі, яку уточнивши в травні 2025 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року і залишити в силі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2024 року. 

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 444/727/23, від 25 вересня 2019 року у справі № 200/23603/15-ц, від 19 квітня 2023 року у справі № 753/8506/19, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 31 березня 2023 року у справі № 205/4245/17, від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц, від 02 жовтня 2024 року у справі № 206/1906/23;
- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо того, що особа, яка не має будь-якого речового права на житло (не є власником, співвласником, членом сім`ї власника
чи наймача), вимагає усунення перешкод у користуванні житлом приватного власника.

Заявниця зазначає, що вона є власником житлового будинку  
АДРЕСА_3 , натомість будинковолодіння, яке б знаходилося під АДРЕСА_2 , відсутнє, не належить будь-кому на праві власності, і судом першої інстанції встановлено, що будинковолодіння за вказаною адресою відсутнє в цілому. За таких обставин суд апеляційної інстанції зобов`язав усунути перешкоди за будинковолодінням, якого не існує.

ОСОБА_1 має двох повнолітніх дітей, які повинні утримувати позивача, враховуючи наявність у дочки позивача квартири в місті Києві. Також звертає увагу, що відповідач має цивільну дружину, яка проживає у місті Долина Івано-Франківської області. Позивач самостійно більше півтора роки не проживав за спірною адресою, перебуваючи за кордоном у свого сина.

Аргументи інших учасників справи

У додаткових поясненнях, які за своєю суттю є відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , просить касаційної скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, посилаючись на правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 26 серпня 2025 року у складі колегії суддів 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У вересні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 червня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 362483690 від 19 січня 2024 року, ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 85,0 кв. м, житловою - 52,3 кв. м, 
та земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,0696 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 2622084501:01:010:0308 (а. с. 14).

Виготовлений 23 вересня 2019 року ОКП «Івано-Франківське БТІ» технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, підтверджує, що вказаний житловий будинок розташований на 
АДРЕСА_3 та має загальну площу 85,0 кв. м, житлову - 52,3 кв. м (а. с. 40-43).

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07 листопада 2013 року, виданим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, мати сторін у справі ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 44).

Відповідно до довідки № 30-ОБ Оболонського Старостинського округу Івано-Франківської області від 16 квітня 2024 року, виданої ОСОБА_1 , згідно із погосподарською книги № 11 виконавчого комітету Оболонської сільської ради, Долинського району Івано-Франківської області за 2001-2005 роки житловий будинок був поділений на два домогосподарства: АДРЕСА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_2 , та АДРЕСА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_3 (а. с. 115).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори 
13 грудня 2014 року, ОСОБА_2 успадкувала 1/2 частку будинковолодіння на АДРЕСА_3 після смерті своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на іншу 1/2 частку якого вона на той час уже мала та стала його єдиним одноосібним власником (а. с. 45).

ОСОБА_1 є рідним братом відповідачки ОСОБА_2 і на час смерті їхньої матері проживав у спірному будинковолодінні на 
АДРЕСА_2 .

Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади № 2023/002235857 від 15 березня 2023 року ОСОБА_1 з 26 травня 2006 року до 15 березня 2023 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , знятий з реєстрації 15 березня 2023 року 
(а. с. 46).

З рішення Долинського районного суду від 25 лютого 2015 року у справі 343/3177/14-ц вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації, у задоволенні якого відмовлено (а. с. 16-17).

Між сторонами існує конфлікт з приводу користування житловим будинком, що підтверджується зверненнями позивача з відповідними заявами до органів поліції з приводу того, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні будинком, в якому він проживав тривалий час, і повинен проживати, оскільки іншого житла у нього немає.

Позивач із травня 2006 року був зареєстрований та проживав в спірному будинку 
і знятий з реєстрації 15 березня 2023 року. Відомостей про те, що за адресою 
АДРЕСА_2 проживають інші особи відповідачка не надала, вказувала лише про наявність зареєстрованих осіб у будинку АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 своїми діями фактично позбавила ОСОБА_1 можливості доступу до будинку як єдиного місця його проживання шляхом зміни замків до дверей будинку.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частина перша статті 400 ЦПК України визначає, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає з огляду на таке.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається 
в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються у суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Аналізуючи зміст статей 383, 391, 405 ЦК України у порівнянні зі змістом статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Під час вирішення вказаної категорії спорів необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 
10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

ЄСПЛ зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть («East West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла («Глоба проти України», заява № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується («Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників щодо застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

За усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» Суд зазначив, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) вказано, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог 
і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом 
у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частинами першою та другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19; від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року у справі 343/3177/14-ц вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації, у задоволенні якого їй було відмовлено.

Суд апеляційної інстанції на підставі повного та всебічного дослідження у справі доказів, встановивши, що ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у спірному будинку з травня 2006 року разом із матір`ю як член сім`ї колишнього власника будинку, проживав у спірному житлі тривалий час та на законних підставах, іншого житла позивач на праві власності не має (докази на підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні), а також, врахувавши судове рішення у справі № 343/3177/14-ц, яким Долинський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 25 лютого 2015 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання втрати позивачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності відповідно до принципів статті 8 Конвенції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками судів про задоволення позову ОСОБА_1 і в частині зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 спірним будинком шляхом вселення в цей будинок та передачі ключів від дверей будинку, оскільки позбавлення позивача єдиного житла, в якому він постійно проживав тривалий період часу, буде суперечити приписам статті 8 Конвенції та практиці ЄСПЛ, згідно з якою втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Доводи заявниці про те, що апеляційний суд зобов`язав усунути перешкоди за будинковолодінням, якого не існує, спростовуютьсядовідкою № 30-ОБ Оболонського Старостинського округу Івано-Франківської області від 16 квітня 2024 року, виданою ОСОБА_1 , про те, що згідно з погосподарською книгою № 11 виконавчого комітету Оболонської сільської ради, Долинського району Івано-Франківської області за 2001-2005 роки житловий будинок був поділений на два домогосподарства: АДРЕСА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 особовий рахунок № НОМЕР_3 (а. с. 115).

Доводи касаційної скарги про наявність у відповідача двох повнолітніх дітей, цивільної дружини та не проживання за спірною адресоюне впливають на законність та обґрунтованість постанови апеляційного суду та не спростовують того факту, що перехід права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 до відповідачки не позбавляє права користування позивача будинком АДРЕСА_2 , оскільки останній як колишній член сім`ї власника будинку, за згодою якого він був вселений у такий будинок, має право користування спірним житлом.

Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 444/727/23, від 25 вересня 2019 року у справі № 200/23603/15-ц, від 19 квітня 2023 року у справі № 753/8506/19, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 31 березня 2023 року у справі № 205/4245/17, від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц, від 02 жовтня 2024 року у справі № 206/1906/23, на які посилалася заявниця у касаційній скарзі.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України про відсутність висновку Верховного Суду щодо того, що особа, яка не має жодного речового права на житло (не є власником, співвласником, членом сім`ї власника чи наймача), вимагає усунення перешкод 
у користуванні житлом власника. Верховний Суд вже викладав висновки у подібних правовідносинах (зокрема, у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 759/11822/23, провадження № 61-7017св25). Оскільки суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, а порушень норм процесуального права колегія суддів не встановила, підстави для формування нового висновку Верховного Суду відсутні.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення інших обставин справи, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Водночас суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору 
на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів 
не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Щодо клопотання про зупинення виконання постанови апеляційного суду

18 червня 2026 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , надіслала до Верховного Суду клопотання про зупинення виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Клопотання мотивовано тим, що 18 травня 2026 року Долинським районним судом видано виконавчий лист № 343/1070/24 на виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року, а 20 травня 2026 року головним державним виконавцем Долинського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області відкрито виконавче провадження ВП № 81045812 щодо примусового виконання зазначеного судового рішення.

Зазначає, що виконання оскаржуваного судового рішення до завершення касаційного провадження може призвести до виникнення нових спорів між сторонами, ускладнення виконання майбутнього рішення Верховного Суду та фактичного нівелювання мети касаційного перегляду. 

Відповідно до частин першої, другої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала.

Колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням результату касаційного перегляду постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року підстави для зупинення виконання вказаного судового рішення до закінчення касаційного провадження відсутні, тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , про зупинення виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
	О. М. Осіян  	
	Н. Ю. Сакара