Номер провадження: 22-ц/813/2206/26 
Справа № 522/862/24
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
30.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Юцикова Д.Є.,
учасники справи:
позивач – Одеська міська рада,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури Шарніна Ю.,
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2025 року,
за позовом Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію та звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В січні 2024 року Приморська окружна прокуратура м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію та звільнення земельної ділянки, шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, в обґрунтування якої зазначила, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по 1/2 частки належить об?єкт житлової нерухомості - гараж, за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності проведена 15.10.2020 реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С., індексний номер рішення: 54588358, на підставі технічного паспорту, серія та номер: б/н від 09.10.2020 та довідки, серія та номер: 21335 від 09.10.2020, виданих ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП». Згідно із технічним паспортом від 09.10.2020, загальна площа гаражу складає 25,3 кв.м. Також, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна довідка № 07/65001-7901 від 25.04.2019 про резервування у Реєстрі поштового обслуговування Одеської дирекції АТ «Укрпошта» поштової адреси об?єкту, як самостійної поштової одиниці. Відповідно до зазначеної довідки, на підставі заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 22.04.2019 у Поштовому реєстрі зарезервовано адресу: АДРЕСА_1 . Інших документів, які б засвідчували право власності або які є підставою для набуття права власності на гараж за адресою: АДРЕСА_1 , в державному реєстрі відсутні.
Позивач посилається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом будівництва кам?яного гаражу без відповідних дозвільних документів, а саме: без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , без належно затвердженого проєкту, самовільно зайняли земельну ділянку комунальної форми власності, що є порушенням прав територіальної громади м. Одеси.
Оскільки реєстрація права власності на гараж проведена з порушенням норм законодавства, що передбачає порядок проведення державної реєстрації права власності на об?єкт нерухомого майна позивач вважає, що рішення державного реєстратора індексний номер: 54588358 від 15.10.2020 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на об?єкт житлової нерухомості - гараж, за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню з одночасним закриттям розділу об?єкту нерухомого майна, на підставі рішення суду як таке, що суперечить вимогам діючого законодавства та призводить до порушення інтересів держави.
Позивач звертає увагу, що спірний об?єкт нерухомого майна є самочинно збудованим на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси та є перешкодою для реалізації територіальною громадою м. Одеси своїх повноважень як власника відповідної земельної ділянки, а тому об?єкт житлової нерухомості - гараж, загальною площею 25,3 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 підлягає знесенню. 3 огляду на викладене, оскільки встановлено, що Одеська міська рада є власником земельної ділянки, на якій збудовано спірний об?єкт нерухомого майна - вона є уповноваженою особою звернутись до суду з позовом про звільнення земельної ділянки шляхом знесення об?єкту самочинного будівництва, оскільки у вказаних правовідносинах відповідачі зареєстрували право власності об?єкт самочинного будівництва з порушенням вимог чинного законодавства, з метою створити формальні, документальні передумови для незаконного оформлення речового права на відповідний об?єкт, як на об?єкт нерухомого майна, що і відбулось у дійсності чим порушено інтереси територіальної громади м. Одеси, яка не може реалізовувати свої повноваження як власник відповідної земельної ділянки.
Позивач просив суд ???визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 54588358 від 15.10.2020 про реєстрацію права власності на об?єкт житлової нерухомості - гараж, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з одночасним закриттям реєстраційного розділу об?єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 2194109451101; ?зобов?язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення за власний рахунок об?єкта самочинного будівництва - гараж, загальною площею 25,3 кв.м, по АДРЕСА_1 ; вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 17 березня 2025 року позовну заяву Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію та звільнення земельної ділянки, шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва - задовольнив частково. Визнав незаконним та скасував рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 54588358 від 15.10.2020 про реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості – гараж, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 2194109451101. Стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2271 гривня 00 копійок з кожного. В іншій частині позовних вимог відмовив.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції установив відсутність доказів надання земельної ділянки відповідачам для оформлення права власності на гараж, відсутність рішення Одеської міської ради про надання земельної ділянки у користування або власність, а також доказів реєстрації декларації та готовність спірного об`єкта - нежитлової будівлі, та дійшов висновку про відсутність підстав для набуття відповідачами права власності не нерухоме майно та незаконність здійснення оспорюваної державної реєстрації права власності за відповідачами, що має наслідком її скасування. З огляду на викладене, оскільки реєстрація права власності на гараж проведена з порушенням норм законодавства, що передбачає порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, суд вважав, що рішення державного реєстратора індексний номер: 54588358 від 15.10.2020 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на об`єкт житлової нерухомості – гараж, за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню з одночасним закриттям розділу об`єкту нерухомого майна, на підставі рішення суду як таке, що суперечить вимогам діючого законодавства та призводить до порушення інтересів держави. Зауваживши, що дана вимога ОСОБА_2 визнається.
Щодо звільнення земельної ділянки, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва суд першої інстанції зазначив, що твердження Приморської окружної прокуратури м. Одеси та Одеської міської ради про те, що саме відповідачі здійснили самовільне будівництво кам`яного гаражу, а тому саме відповідачі повинні знести даний гараж, суд не приймає як достеменно встановлений факт, оскільки відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вказаних обставин. Не встановивши у визначений законом спосіб особу, винну у порушенні законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил, яка безпосередньо здійснила будівництво спірного приміщення - гаражу, а також відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, у зв`язку з чим суд вважав, що позов в цій частині не можна визнати обґрунтованим і таким, що заявлений до належного відповідача. Пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові. Суд вважав, що з урахуванням задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора щодо права власності за відповідачами, спірний гараж не має власника, тому саме у власника земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, виникає право на визнання за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї частини позовної вимоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури Шарнін Ю., в апеляційній скарзі просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.03.2025 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги прокурора про зобов?язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об?єкта самочинного будівництва - гаражу, загальною площею 25,3 кв. м, по АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю, вирішити питання розподілу судових витрат, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга вмотивована тим, що вказане рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме ст. 376 ЦК України, ст. ст. 152, 212 3К України, статті 12, пункт «б» статті 80, частини 1 та пункту «а» частини другої статті 83 3К України, порушенням норм процесуального права, а саме: ст. 263 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, а також без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, від 27.06.2018 у справі № 814/104/17 та постановах Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 24.07.2019 у справі № 910/10932/17, від 01.07.2020 у справі № 755/3782/17, від 19.03.2024 у справі № 915/1439/21 та від 30.04.2024 у справі № 904/2129/23 ухвалених у подібних правовідносинах, які є релевантними на час розгляду справи.
Посилається, що спірний об?єкт нерухомого майна є самочинно збудованим на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси та є перешкодою для реалізації територіальною громадою м. Одеси своїх повноважень як власника відповідної земельної ділянки, а тому об?єкт житлової нерухомості - гараж, загальною площею 25,3 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає знесенню. 
В постанові Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 755/3782/17 зазначено, що суди дійшли помилкового висновку про те, що особа не є належним відповідачем, оскільки не він здійснював самочинне будівництво та не є особою, яка самовільно зайняла спірну земельну ділянку та зробив висновок про те, що набувши у власність нежитлове приміщення відповідач набув усі права та обов?язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник.
Скаржник вважає, що знесення самочинно побудованого спірного об?єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України та ст. 212 Земельного кодексу України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Таким чином, судом першої інстанції в порушення вказаних приписів матеріального права не враховано, що наявність у Одеської міської ради права визнати за собою право власності на об?єкт самочинного будівництва не позбавляє її права на звернення до суду з вимогою про знесення такого об?єкту. Задовольняючи позов прокурора лише в частині скасування державної реєстрації права власності на об?єкт самочинного будівництва суд першої інстанції не вирішив подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна, що робить даний спосіб захисту неефективним, оскільки майнові права Одеської міської ради на самовільно зайняту земельну ділянку залишаються порушеними. Разом із тим, судовим рішенням про знесення спірного об?єкта нерухомості суд вирішує подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна (спірного об?єкта нерухомості).

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.05.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснювалось ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, Одеська міська рада копію ухвали про відкриття провадження отримали 07.05.2025року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.
Представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 21.05.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження отримав у відповідності п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України.
Від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 найшов відзив на апеляційну скаргу, представник відповідача заперечує доводи апеляційної скарги та просить поновити пропущений з поважних причин строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, прийнявши цей відзив та залучивши до матеріалів справи; апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури Шарніна Ю. на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 17.03.2025 по справі № 522/862/24 залишити без задоволення. Зазначає, що з матеріалів справи чітко вбачається, що відповідачі ОСОБА_4 не здійснювали відповідного самочинного будівництва, і самовільно не займали земельну ділянку, що виключає покладання на них обов`язку знесення гаражу за їх рахунок. Вважає, що як до пред`явлення позову, так і після ухвалення рішення суду першої інстанції, прокуратура уникає дослідження такого належного доказу як розпорядження Жовтневої районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30.08.1999 № 872 «Про затвердження рішення Міжвідомчої комісії Жовтневої райадміністрації № 25 від 29.07.1999 р.», відповідно до якого на підставі рішення Міжвідомчої комісії та наданих погоджених документів, вирішено дозволити обладнання гаража у будові на території двору буд. АДРЕСА_1 для зберігання особистого автотранспорту громадянина ОСОБА_5 , що проживав в квартирі АДРЕСА_2 відповідного будинку. З наведених доказів, які надавалися представником відповідачки до суду першої інстанції, вбачається, що уповноваженим органом місцевого самоврядування була констатована наявність об`єкту нерухомого майна, який перебуває у власності саме територіальної громади, та розпорядженням дозволено його переобладнання громадянину ОСОБА_5 під гараж, за його власний рахунок, під наглядом головного інженера РЕП-5. Зокрема складений Одеським міським бюро технічної інвентаризації технічний паспорт від 23.03.2001, акт від 10.04.2017, також поза розумним сумнівом засвідчують, що не подружжя ОСОБА_4 , а саме громадянин ОСОБА_5 , на підставі розпорядження від 30.08.1999, облаштував гараж у будові (приміщенні) комунальної власності. Тобто, на думку відповідача, йдеться про санкціоноване міською владою обладнання гаражу в будові, що приналежить саме до комунальної власності. Таким чином, положення частини 4 статті 376 ЦК України та частини 2 статті 212 ЗК України у даному судовому провадженні застосуванню не підлягають, а прокурор помилково в межах даної справи посилається на здійснення подружжям ОСОБА_4 самочинного будівництва, і фактично вимагає знесення об`єкта комунальної власності в інтересах самої Одеської міської ради. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.08.2025 року зупинено провадження у справі № 522/862/24 за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури Шарніна Ю., на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2025 року, за позовом Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію та звільнення земельної ділянки, шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.03.2026 року поновлено провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на 30.04.2026 року о 14 годині 00 хвилин.
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, Одеська міська рада, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 судові повістки-повідомлення отримали 15.03.2026 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та поновлено строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, у зв`язку з його пропуском з поважних причин та приєднано його до матеріалів справи.
В судовому засіданні прокурор Савицький Д.С. просив задовольнити апеляційну скаргу.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду в частині позовних вимог про скасування рішення про державну реєстраціюніким із сторін в установленому законом порядку не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку” № 12 від 24.10.2008 року.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції установив відсутність доказів надання земельної ділянки відповідачам для оформлення права власності на гараж, відсутність рішення Одеської міської ради про надання земельної ділянки у користування або власність, а також доказів реєстрації декларації та готовність спірного об`єкта - нежитлової будівлі, та дійшов висновку про відсутність підстав для набуття відповідачами права власності не нерухоме майно та незаконність здійснення оспорюваної державної реєстрації права власності за відповідачами, що має наслідком її скасування. З огляду на викладене, оскільки реєстрація права власності на гараж проведена з порушенням норм законодавства, що передбачає порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, суд вважав, що рішення державного реєстратора індексний номер: 54588358 від 15.10.2020 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на об`єкт житлової нерухомості – гараж, за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню з одночасним закриттям розділу об`єкту нерухомого майна, на підставі рішення суду як таке, що суперечить вимогам діючого законодавства та призводить до порушення інтересів держави. Зауваживши, що дана вимога ОСОБА_2 визнається.
Щодо звільнення земельної ділянки, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва суд першої інстанції зазначив, що твердження Приморської окружної прокуратури м. Одеси та Одеської міської ради про те, що саме відповідачі здійснили самовільне будівництво кам`яного гаражу, а тому саме відповідачі повинні знести даний гараж, суд не приймає як достеменно встановлений факт, оскільки відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вказаних обставин. Не встановивши у визначений законом спосіб особу, винну у порушенні законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил, яка безпосередньо здійснила будівництво спірного приміщення - гаражу, а також відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, у зв`язку з чим суд вважав, що позов в цій частині не можна визнати обґрунтованим і таким, що заявлений до належного відповідача. Пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові. Суд вважав, що з урахуванням задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора щодо права власності за відповідачами, спірний гараж не має власника, тому саме у власника земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, виникає право на визнання за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї частини позовної вимоги.
Проаналізувавши обставини справи та надані на підтвердження докази, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини 1 статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, земля, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.
Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності.
За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Із матеріалів справи вбачається, що територіальна громада м. Одеси є власником земель комунальної власності в особі Одеської міської ради.
Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 341526269 від 03.08.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по 1/2 частки належить об`єкт нерухомості – гараж, за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 42-44, т.1)
Реєстрація права власності проведена 15.10.2020 року реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С., індексний номер рішення: 54588358, на підставі: технічного паспорту, серія та номер: б/н від 09.10.2020 та довідки, серія та номер: 21335 від 09.10.2020 року, виданих ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП». Згідно із технічним паспортом від 09.10.2020 року, загальна площа гаражу складає 25,3 кв. м. (а.с. 45-46, 47)
Приморською окружною прокуратурою м. Одеси, з метою з`ясування законності будівництва та реєстрації права власності на гараж за вказаною адресою, направлено відповідні запити до уповноважених органів місцевого самоврядування.
Приморська районна адміністрація Одеської міської ради листом № 01-12/2528/2вих від 04.12.2023 року повідомила окружну прокуратуру, що згідно з наявними архівними документами, за період з 01.01.2016 року до теперішнього часу розпоряджень «на право розміщення гаражу за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » районною адміністрацією не приймалось. (а.с. 49)
Відповідно до листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради № 2113-11.1-31 від 04.12.2023 року, у перевірених документах Приморської районної ради народних депутатів та Приморської районної адміністрації за 1989-2015 роки, які є на зберіганні в Департаменті, рішення (розпорядження) щодо надання дозволу на розміщення гаражу за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не знайдено. (а.с. 50)
У документах Виконавчого комітету Одеської міської ради за вищезазначеною адресою значиться рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 151 від 04.05.1995 року «Про надання у користування земельної ділянки, площею 0,2 га, Свято-Архангело-Михайлівському жіночому монастирю, для проектування та будівництва будівлі богадільні по АДРЕСА_1 ». (а.с. 51-53, 54-56)
Згідно листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради № 01-19/2241 від 06.11.2023 року, за наявною у розпорядженні Департаменту інформацією, об`єкт житлової нерухомості – гараж, загальною площею 25,3 кв. м, розташований за вищезазначеною адресою, у віданні Департаменту не перебуває. (а.с. 57)
Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради № 01-15/310п від 01.12.2023 року, за інформацією архіву та відділу загального листування Департаменту, дані щодо видачі містобудівних умов та обмежень на проектування за адресою: АДРЕСА_1 , не значаться. (а.с. 58-59)
Відповідно до інформації з КП «БТІ» ОМР№ 4112/03.01-09 від 13.11.2023 року, станом на 31.12.2012 року інформація про зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна-гараж, загальною площею 25,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 та інвентаризаційно-реєстраційна справа – відсутня. (а.с. 67-68)
Крім того, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області листом № 10-15-0.82-5840/2-23 від 01.12.2023 року повідомило окружну прокуратуру, що за інформацією відділу № 5 управління надання адміністративних послуг Головного управління, згідно Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та примірників договорів оренди землі, станом на 31.12.2012 року державні акти та договори оренди на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі за громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зареєстровано. 
Також, зазначено, що відповідно до ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку, ідентифікатором земельної ділянки в Державному земельному кадастрі є її кадастровий номер. У відділі відсутня інформація щодо оформлення документів, на теперішній час, за фізичними та юридичними особами на земельну ділянку за запитуваною адресою.
Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради листом № 01-6/301-пр від 30.11.2023 року повідомило окружну прокуратуру, що в реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо видачі документів дозвільного/декларативного характеру на об`єкт – гараж за адресою: АДРЕСА_1 . До Управління не надходили та не реєструвались документи дозвільного/декларативного характеру прийняття в експлуатацію вищезазначеного об`єкту нерухомого майна. (а.с. 60)
Крім того, зазначили стосовно перевірок дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, що Управлінням, на підставі листа Юридичного департаменту Одеської міської ради № 887вих від 06.04.2021 року (а.с. 66) та керуючись Порядком взаємодії виконавчих органів, комунальних підприємств, установ, закладів та організацій Одеської міської ради з питань, пов`язаних із виявленням самочинного будівництва у місті Одесі та вжиттям заходів реагування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 135 від 29.03.2018 року, проведено 16.04.2021 року комісійне обстеження вищезазначеного об`єкту нерухомого майна із залученням представників Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та КП «ЖКС «Порто-Франківський»», за результатами якого складено акт від 16.04.2021 року. (а.с. 62-65)
Як вбачається з копії акту Комісійного обстеження об`єкту містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудови на території м. Одеси зафіксовано, що згідно даних державного реєстру речових прав на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на гараж пл. 25.3 кв.м та в межах історичного ареалу м. Одеса розміщено капітальний кам`яний гараж літ. «А». Будівельні роботи на момент обстеження не проводились, доступ до об`єкта відсутній.
Реєстрація права власності на гараж проведена 15.10.2020 року реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С., індексний номер рішення: 54588358, на підставі: технічного паспорту, серія та номер: б/н від 09.10.2020 та довідки, серія та номер: 21335 від 09.10.2020 року, виданих ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП». Згідно із технічним паспортом від 09.10.2020 року, загальна площа гаражу складає 25,3 кв. м. (а.с. 45-46, 47)
Згідно з інформацією, зазначеній у довідці № 21335 від 09.10.2020 року (а.с.47, т. 1), яка була однією з підстав реєстрації права власності на зазначений вище об`єкт житлової нерухомості, при проведенні поточної технічної інвентаризації за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що гараж під літ. «А», побудовано до 05.08.1992 року та відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 за № 582/5773 (із змінами та доповненнями) не є самочинним.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що чинна на момент видачі довідки № 21335 від 09.10.2020 року редакція Інструкції № 127, а саме від 15.01.2019 року, не містила п. 3.2. щодо визначення, які об`єкти не є самочинними. До Інструкції № 127, в редакції від 08.10.2012 року вносились зміни, якими п. 3.2. розділу 3 доповнено, крім іншого, положенням про те, що не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року. Приписами Інструкції не було передбачено не визнання самочинним будівництвом гараж, побудований до 5 серпня 1992 року на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що довідка серія та номер: 21335 від 09.10.2020 року, видана ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» не є належним доказом щодо року побудови спірного об`єкта нерухомого майна та, тим більше, доказом із засвідчення самочинного або не самочинного характеру будівництва гаражу.
В акті Комісійного обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території м. Одеси від 16.04.2021 року зазначено, що перевіркою зафіксовано, що приміщення гаражу знаходиться на прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 та знаходиться в межах історичного ареалу м. Одеса. Є підстави вважати, що в технічний паспорт № б/н від 09.10.2020 року та довідку № 21335 від 09.10.2020 року, виданих ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» внесені недостовірні відомості та під час виготовлення допущені порушення Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127. Реєстрація права власності на приміщення гаражу за вказаною адресою призвела до самовільного зайняття земельної ділянки, яка належить територіальній громаді м. Одеса. 
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127) (тут і надалі у редакції, чинній на час вчинення реєстраційних дій), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком.
Відповідно до пункту 41 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Відповідно до п. 42 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються:1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна.
Згідно довідки ОД АТ «Укрпошта» № 07/65001-7901 від 25.04.2019 року про резервування у Реєстрі поштового обслуговування Одеської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» поштової адреси об`єкту, як самостійної поштової одиниці, на підставі заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 22.04.2019 року у Поштовому реєстрі зарезервовано адресу: АДРЕСА_1 . (а.с. 48).
Відповідно до п. 41 ч.1 ст. 26 та п. 26 ч.1 ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування» до повноважень сільської, селищної, міської, районної, обласної рад відносить, зокрема, прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами.
Отже, питання щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, в тому числі щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна на місцевому рівні, місцевими радами, законодавцем розглядаються в рамках повноважень місцевих рад щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою.
Відповідно до висновку ВАСУ, викладеного у постанові від 18 лютого 2016 року №К/800/24520/15, документом, який підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, може бути як рішення органу місцевого самоврядування, так і інший документ, незалежно від форми, виданий відповідним органом, який дає змогу встановити факт присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, зокрема довідки, виписки.
Порядок присвоєння адрес, в тому числі резервування на 2 дні адреси в м. Одесі регламентовано Положенням «Про адресний реєстр м. Одеси», затверджений рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 липня 2009 року №809 (далі- Положення), відповідно до п. 1.1 якого адресний реєстр міста Одеси – це електронна база даних, яка містить відомості про адреси об`єктів нерухомого майна, розташованих на території міста Одеси.
Згідно із п. 4.4. Положення на підставі довідки про резервування адреси районні адміністрації за заявою власника (наймача, балансоутримувача) об`єкта видають розпорядження про надання або зміну адреси протягом десяти робочих днів після отримання заяви, довідки, документів, що відповідно до законодавства посвідчують майнові права на об`єкт, та документів, які підтверджують особу заявника.
Довідка з Адресного реєстру міста Одеси - це документ, який свідчить про внесення запису до Адресного реєстру. У Адресному реєстрі формуються наступні види довідок: про резервування адреси об`єкта нерухомого майна; про відповідність адреси об`єкта нерухомого майна; про підтвердження адреси об`єкта нерухомого майна (п. 1.6. Положення).
Отже, належним документом, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, є відповідний документ органу місцевого самоврядування (в м. Одесі – уповноваженим Одеською міською радою адміністратором Адресного реєстру), а не довідка про резервування адреси Одеською дирекцією АТ «Укрпошта», яка резервувалась тимчасово виключно для поштового обслуговування та не є довідкою з Адресного реєстру міста Одеси.
Таким чином, для проведення державної реєстрації, відповідачами не було надано відповідне розпорядження районної адміністрації Одеської міської ради про присвоєння вищевказаної адреси.
За інформацією Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради № 01-19/1914 від 13.11.2023 року, рішення про передачу у власність або у користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 Одеською міською радою не приймалось. Спеціалістами управління державного контролю за використанням та охороною земель Департаменту перевірки зазначеної земельної ділянки не проводились.
При цьому, 07.11.2023 року спеціалістами Управління було здійснено виїзд, за результатами якого встановлено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташовано декілька металевих та кам`яних гаражів. Земельна ділянка, на якій розташовані вищезазначені гаражі, не огороджена та є прибудинковою територією чотириповерхового житлового будинку.
Суд першої інстанції зазначив, що в листі Департаменту земельних ресурсів ОМР зазначено, що встановити, який саме гараж належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є можливим, оскільки відсутні схема його місця розташування, у вищезазначеному акті обстеження від 16.04.2021 року, наданого Управлінням ДАБК ОМР чітко встановлено, який саме гараж є об`єктом спірних правовідносин, та де він розташований, що підтверджується фотофіксацією.
Згідно з інформацією з КП «БТІ» ОМР № 4112/03.01-09 від 13.11.2023 року, станом на 31.12.2012 року інформація про зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна-гараж, загальною площею 25,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 та інвентаризаційно-реєстраційна справа – відсутні.
Статтею 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Відповідно до ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.
Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).
Статями 124-126 ЗК України передбачено, що обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у зазначеної особи таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набули право власності на спірний гараж без необхідних дозвільних документів, а саме: без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без належно затвердженого проекту, сертифікату про прийняття в експлуатацію, без відповідного правовстановлюючого документа на право власності чи право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 на якій розташований гараж та відноситься до земельної ділянки комунальної форми власності, що є порушенням прав територіальної громади м. Одеси.
Колегія суддів вважає, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Апеляційний суд зазначає, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
Звертаючись до суду Приморська окружна прокуратура м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради просила суд визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 54588358 від 15.10.2020 про реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості – гараж, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 2194109451101 та зобов`язати відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкту самочинного будівництва-гараж , заг. пл. 25,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .
Метою звернення до суду є захист права комунальної власності на земельну ділянку на якій розташоване самочинно збудоване майно, яка у користування чи власність відповідачам не надавалась.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зроблено висновок, що «законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті».
У постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що «визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом».
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22) вказано, що «позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку з здійсненням на думку прокурора самочинного будівництва є неефективними способами захисту, а позовні вимоги про знесення самочинно збудованих будинків, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану є недоведеними».
Верховний Суд у постанові від 09 квітня 2025 року у справі 947/17325/20 зазначив, що вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, припинення права власності є неналежним способом захисту.
Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Можливі способи захисту прав особи власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Частинами третьою, п`ятою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно».
Зазначене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року по справі № 916/1174/22.
Колегія суддів звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені постанови від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), де зазначено: «Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ)».
Юридичні перешкоди для Одеської міської ради як власника земельної ділянки, які виникли внаслідок реєстрації за відповідачами права власності на спірний об`єкт нерухомого майна - гараж, усуваються внаслідок задоволення судом належних позовних вимог про зобов`язання відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкту самочинного будівництва-гараж , заг. пл. 25,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 та на підставі пункту 1 частини першої, частини другої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» закривається відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційна справа.
Колегія суддів зауважує, що як зазначалось вище рішення суду в частині позовних вимог про скасування рішення про державну реєстраціюніким із сторін в установленому законом порядку не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкту самочинного будівництва-гаражу, заг. пл. 25,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , з підстав пред`явлення вимог в цій частині до неналежного відповідача, оскільки вимоги можуть бути звернути саме до особи, яка здійснила (здійснює) самовільне будівництво.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Сторонами справи є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем, своєю чергою, особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).
Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.
Частиною четвертою статті 376 ЦК України передбачено, що в разі якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Однак згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
У змісті постанови Верховного Суду від 19 березня 2024 року у справі № 915/1439/21, сформульовано правовий висновок про те, що спеціальним законом є ЗК України, імперативна норма частини другої статті 212 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних із встановленням суб`єктного складу осіб, зобов`язаних повернути власнику землі самовільно зайняті земельних ділянок, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, а в іншій частині, не врегульованій ЗК України, можуть застосовуватися норми ЦК України, зокрема, статті 376 цього Кодексу.
Адже на відміну від положень частини четвертої статті 376 ЦК України, які обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником (колишнім або теперішнім), норма частини другої статті 212 ЗК України суттєво розширює суб`єктний склад зобов`язаних осіб за рахунок громадян і юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, та до яких можна віднести осіб, які придбали об`єкт самочинного будівництва в забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт.
Схожий за змістом висновок щодо пріоритетного застосування до подібних правовідносин положень частини другої статті 212 ЗК України як спеціальної норми права викладено у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 915/1416/21.
Колегія суддів зауважує, що наразі усталеною є правова позиція щодо питання визначення належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва не забудовника, а саме останнього набувача такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво (постанови Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17, від 30 вересня 2022 року в справі № 201/2471/20, від 15 березня 2023 року в справі № 205/213/22, від 05 квітня 2023 року в справі № 199/6251/18, від 31 травня 2023 року в справі № 201/4483/20).
Вищезгадана правова позиція щодо належного відповідача була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у змісті постанови від 17 грудня 2025 року за наслідками касаційного перегляду справи № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24).
Із матеріалів справи вбачається, що 27.11.2017 року ОСОБА_2 зверталась із заявою до КП «ЖКС «Порто-Франківський» про переоформлення особового рахунку на гараж на кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_6 у зв`язку із продажем. 
З листа Жовтневої районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.12.1998 року за вих. № 2425/5 вбачається, що розглядалась заява ОСОБА_5 про реконструкцію господарського приміщення, яке використовувалося РЕП-5 для зберігання інвентарю для двірників.
Відповідно до розпорядження Жовтневої районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30.08.1999 року № 872 «Про затвердження рішення Міжвідомчої комісії Жовтневої райадміністрації № 25 від 29.07.1999 року», на підставі рішення Міжвідомчої комісії та наданих погоджених документів, вирішено дозволити обладнання гаража у покинутій будові на території двору буд. АДРЕСА_1 для зберігання особистого автотранспорту громадянина ОСОБА_5 , що проживав в квартирі АДРЕСА_2 відповідного будинку. Роботи здійснювати за рахунок коштів ОСОБА_5 під наглядом гол. інженера РЄП-5 (а.с. 157, 159).
Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_5 та ПП «РОН» 27.09.2000 року укладено Договір про те, що ПП «РОН» доручено будівництво гаражу розміром 6х4х2,2 по АДРЕСА_4 згідно доданого ескізу. Згідно кошторису вартість будівельних робіт становить 5200 грн. ЧП «РОН» зобов`язалось забезпечити поставу усіх матеріалів необхідних для виконання робіт, а замовник зобов`язався забезпечити їх збереження та надати за свій рахунок необхідні енергетичні потужності, забезпечити окраску змонтованих металоконструкцій. Строк виконання робіт обмовлено жовтень 2000 року.
З наданого кошторису на будівництво гаражу за замовленням ОСОБА_5 вбачається, що здійснювались наступні роботи: розробка ґрунту, влаштування монолітних фундаментів, кладка стен із пінобетону, ущільнення ґрунту щебенем, влаштування бетонної стяжки на підлозі і покривлі, монтаж металоконструкцій воріт та покривлі. Виконання робіт підтверджується Актом приймання виконаних робіт, який укладено між ОСОБА_5 та ПП «РОН».
Зазначені обставини свідчать про те, що за замовленням ОСОБА_5 здійснено будівництво гаражу, який є нерухомим майном, та побудований без відповідних дозвільних документів. При цьому, ОСОБА_5 надавався дозвіл на обладнання гаражу, а не будівництво.
Технічний паспорт виготовлений КП «ОМБТІтаРОН» ІНФОРМАЦІЯ_1 на гараж літ. «А», в якому користувачем вказано ОСОБА_5 .
Між ОСОБА_6 та КП «ЖКС «Порто-Франівський» укладено договір від 10.04.2017 року з оплати послуг прибирання прилеглої території.
Як зазначалось вище, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 341526269 від 03.08.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності по 1/2 частки належить об`єкт нерухомості – гараж, за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 42-44, т.1)
У постанові Великої палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 вказано, що обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку. Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).
Колегія суддів вважає, що належними відповідачами у цій справі за вимогою про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкту самочинного будівництва-гаражу, заг. пл. 25,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , є  ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , оскільки саме ці особи є останніми набувачами прав на об`єкт самочинного будівництва та чинять перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; 
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Враховуючи те, що самочинний гараж зведений на земельній ділянці комунальної власності, яку міська рада для вказаної мети не відводила, поведінку відповідачів щодо проведення державної реєстрації права власності без належних документів, задоволення позовної вимоги щодо знесення самочинного будівництва на земельній ділянці, яка є власністю територіальної громади, переслідує легітимну мету - захист права комунальної власності у загальних інтересах територіальної громади. Такий підхід відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки забезпечує справедливий баланс між інтересами суспільства та правами особи, яка зазнає втручання.
Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, тому рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2025 року в оскаржуваній частині позовних вимог про звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення в цій частині позовних вимог та зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва – гаражу, загальною площею 25,3 кв.м по АДРЕСА_1 .

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2025 року в оскаржуваній частині позовних вимог про звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва задовольнити. Зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва – гаражу, загальною площею 25,3 кв.м по АДРЕСА_1 .

Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання апеляційної скарги скаржником сплачено судовий збір у розмірі 9084 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції від 09.04.2025 року.
Колегія суддів зауважує, що при зверненні відповідача з апеляційною скаргою сплаті підлягав судовий збір у розмірі 4542 грн. Отже скаржником судовий збір сплачено у більшому розмірі ніж передбачено Законом України «Про судовий збір».
Разом з тим, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).
Із клопотанням про повернення судового збору скаржник не звертався.
У зв`язку з тим, що апеляційна скарга підлягає задоволенню в оскаржуваній частині позовних вимог, то з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Одеської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скаргиу розмірі 2271 грн з кожного.
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури Шарніна Ю. задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2025 року в оскаржуваній частині позовних вимог про звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва – гаражу, загальною площею 25,3 кв.м по АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2271 грн з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 18 травня 2026 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко