ОКРЕМА ДУМКА

17 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/7146/25 

судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Мачульського Г. М. на постанову Верховного Суду від 17.06.2026
Скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2025, та скеровуючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції колегія суддів не погодилася із висновками судів про наявність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів Верховного Суду із висновками якої не погоджуюся, як підставу для скасування судових рішень взяла за основу доводи скаржника про те, що позивач здійснює свою діяльність на тимчасово окупованій території і відповідно наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".
Між тим, як зазначено судом апеляційної інстанції в оскарженій у касаційному порядку постанові у цій справі № 910/7146/25, відповідачем ні у відзиві на позов, а ні в апеляційній скарзі не доводилися обставини, що місцем реєстрації позивача чи здійснення ним господарської діяльності є тимчасово окупована територія, і відповідно, що наявні підстави для висновку про застосування положень зазначеного Закону.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила, що відповідно до частини четвертої статті 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою з обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої з обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції у своїй постанові зазначив, що у матеріалах справи наявний відзив відповідача на позовну заяву, в якому він не посилався на такі обставини, як здійснення позивачем господарської діяльності на тимчасово окупованій території.
Звідси висновується, що відповідач, який заперечує проти позову, має навести аргументи про це, зокрема, у відзиві на позов. Згодом, як у даній справі, після ухвалення судового рішення він втрачає право посилатися на такі обставини, які не були предметом розгляду й оцінки у суді першої інстанції.
Про такі обставини відповідач не зазначав і в апеляційній скарзі.
При цьому слід зазначити, що за результатами касаційного перегляду не було встановлено, що відповідач про наведені обставини зазначав суду першої інстанції.
Згідно статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до положень статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
У справах «Осман проти Сполученого Королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладному руху в судовому процесі.
За обставин даної справи судами попередніх інстанцій не було допущено порушень норм процесуального права, а доводи скаржника зводяться до того, щоб у не процесуальний спосіб добитися нового розгляду справи.
Отже, вважаю, що оскільки судами попередніх інстанцій не було допущено порушень норм процесуального права, у суду касаційної інстанції не було правових підстав скасовувати судові рішення.

Суддя Г. М. Мачульський