П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 570/3373/25
Провадження № 22-ц/4815/652/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кірюшина Артема Андрійовича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АРТЕМІДА-Ф" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :
14 липня 2025 року ТОВ "Фінансова компанія "АРТЕМІДА-Ф" звернулося у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000191221177 від 28 грудня 2019 року в розмірі 57640 грн. 78 коп. та понесені судові витрати.
Позовну вимогу обґрунтовує тим, що 28 грудня 2019 року між ТОВ "Фінансова компанія "Форза" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №000191221177. Договір укладено в електронній формі та підписано електронним цифровим підписом. На рахунок, вказаний відповідачем було перераховано грошові кошти в розмірі 14950 грн. 00 коп. Відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування, однак взяті на себе зобов`язання по договору не виконав допустив заборгованість за тілом кредиту та нарахованим відсоткам.
30 червня 2021 року ТОВ "Фінансова компанія "Форза" та ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" уклали договір факторингу згідно якого позивач отримав право грошової вимоги по відношенню до ОСОБА_1 . Станом на 25 червня 2025 року заборгованість перед позивачем становить 57640 грн. 78 коп., з яких: 14950 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 5382 грн. 00 коп. – заборгованість за процентами за користування кредитом; 33637 грн. 50 коп. - заборгованість за простроченими процентами за користування поза межами строку дії договору за період з 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року; 3671 грн. 28 коп. – інфляційне збільшення заборгованості.
За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 22175,31 грн., сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АРТЕМІДА-Ф" заборгованість за договором позики №000191221177 від 28.12.2019 року в розмірі 57640 грн. 78 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АРТЕМІДА-Ф", судовий збір у розмірі 2422 грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Кірюшин Артем Андрійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та постановити нове рішення по часткове задоволення позовних вимог стягнувши з ОСОБА_2 заборгованість в сумі 19121,20 грн.
Апелянт зазначає, що строк дії кредитного договору становив 30 днів - до 26 січня 2020 року, а доказів пролонгації договору позивач не надав. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, апелянт вказує, що після спливу строку кредитування право кредитодавця нараховувати договірні проценти припиняється, а права кредитора у такому випадку можуть захищатися лише в порядку статті 625 ЦК України, вимог за якою позивач не заявляв. У зв`язку з цим вважає, що проценти, нараховані після 26 січня 2020 року, не підлягають стягненню, а загальний розмір заборгованості має становити 19 121,20 грн.
Також апелянт заперечує проти стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, посилаючись на пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо звільнення позичальників у період карантину COVID-19 від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань. Зазначає, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за період дії карантину суперечить нормам матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду.
Крім того, апелянт не погоджується із розміром витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000 грн, вважаючи їх неспівмірними зі складністю справи та необґрунтованими. Зазначає, що справа є нескладною, не потребувала значного обсягу роботи адвоката, а заявлений розмір витрат не відповідає критеріям розумності, необхідності та пропорційності судових витрат. Посилається на практику Верховного Суду та ЄСПЛ щодо необхідності доведення фактичності, неминучості та обґрунтованості витрат на правничу допомогу.

У відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АРТЕМІДА-Ф" заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими, недоведеними та такими, що не спростовують законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Відзив мотивований тим, що відповідач та його представник безпідставно ігнорують принцип свободи договору та погоджені сторонами умови кредитного договору щодо автоматичної пролонгації строку кредитування. Позивач зазначає, що пунктами 5 та 10 договору прямо передбачено можливість автоматичної пролонгації договору без подання додаткових заяв чи укладення додаткових угод, а тому твердження апелянта про відсутність пролонгації є безпідставними.
Позивач вказує, що відповідач фактично акцептував кожну наступну пролонгацію договору та графік платежів, сплачуючи проценти за користування кредитом і продовжуючи користування позиковими коштами. Зазначає, що матеріали справи містять графіки платежів від 26 січня 2020 року та 25 лютого 2020 року, якими строк повернення кредиту було продовжено до 26 березня 2020 року. При цьому відповідач не подавав жодних заяв про відмову від пролонгації чи від договору.
Також позивач посилається на те, що розрахунок заборгованості є обґрунтованим та відповідає умовам договору і положенням статті 625 ЦК України. Зазначає, що договором передбачено інший розмір процентів у разі прострочення виконання зобов`язання - 2,5 % за кожен день прострочення, а тому такі проценти правомірно нараховані після спливу строку кредитування. Вказує, що прострочені проценти були нараховані новим кредитором лише за 90 днів - з 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року, з урахуванням принципів розумності та справедливості.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивач зазначає, що їх розмір є обґрунтованим та погодженим сторонами у договорі про надання правничої допомоги. Посилається на практику Великої Палати Верховного Суду щодо допустимості фіксованого розміру гонорару та необхідності врахування принципу свободи договору при визначенні розміру компенсації витрат на правничу допомогу. Вважає доводи апелянта про неспівмірність таких витрат формальними та необґрунтованими.
Також заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час апеляційного розгляду справи, у розмірі 8 000 грн.
Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що 28.12.2019 між ТОВ "Фінансова компанія "Форза" та ОСОБА_1 був підписаний договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000191221177, відповідно до якого, загальний розмір кредиту складає 14950 грн, кредит виданий 28.12.2019 року, строк дії договору з 28.12.2019 по 26.01.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань за Договором. Можливість пролонгаці дозволена. Процентна ставка в день 0,93%; процентна ставка за кожен день у разі прострочення - 2,50% (п.5 договору позики).
Договір та зміни до нього укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладанням електронних підписів одноразовим/мережевим ідентифікатором). У випадку оформлення договору чи здійснення інших дій, пов`язаних із його виконанням в онлайн-режимі на офіційному сайті товариства, за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені і підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" вважатимуться такими, що мають рівну юридичну силу з документами, складеними на паперовому носієві і підписаними власноручним підписом (п.4.1.).
У п. 4.3 договору зазначено, що клієнт зобов`язаний погасити заборгованість не пізніше останнього дня дії договору, зазначеного у розділі 5 цього договору.
У п. 10 договору позичальник погоджується та надає право Товариству здійснювати автоматичну пролонгацію (без підписання та подання ним Товариству додаткових заяв) дії даного Договору, у випадку відсутності поточної заборгованості по сплаті чергових платежів, процентів за користування кредитними коштами та неустойки по Договору на дату здійснення такої пролонгації.
Договір підписано з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором d130759q.
30 червня 2021 року між ТОВ "Фінансова компанія "Форза" та ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" укладено договір факторингу № 20210630-Ф/2 згідно з яким до позивача перейшло право вимоги на суму 20332 грн. 00 коп., з яких 14950 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту та 5382 грн. 00 коп. заборгованість за відсотками, за кредитним договором № 000191221177 від 28 грудня 2019 року, боржник ОСОБА_1 
13 жовтня 2021 року позивач направив відповідачу повідомлення про відступлення прав вимоги та вимогу оплатити заборгованість за договором № 000191221177 від 28 грудня 2019 року.
Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 000191221177 від 28 грудня 2019 року наданого позивачем, станом на 25 червня 2025 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 57640 грн. 78 коп., з яких: 14950 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 5382 грн. 00 коп. – заборгованість за процентами за користування кредитом; 33637 грн. 50 коп. - заборгованість за простроченими процентами за користування поза межами строку дії договору за період з 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року; 3671 грн. 28 коп. – інфляційне збільшення заборгованості за період з 27 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях.
Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.
Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів саме за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. А саме - протягом строку кредитування, визначеному в кредитному договорі.
У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено умовами договору узгоджено строк дії договору з 28.12.2019 по 26.01.2020, тобто 30 днів з процентною ставкою 0,93% в день.
Позивач, посилаючись на пролонгацію строку кредитування, просив стягнути з відповідача 5382 грн заборгованості за відсотками.
Проте відповідач наполягає на узгодженому строці кредитування у 30 днів та заперечує факт пролонгації.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надано суду доказів, виконання відповідачем умов пролонгації договору, які визначені в п. 10 договору, зокрема, щодо відсутності поточної заборгованості по сплаті чергових платежів, процентів за користування кредитними коштами та неустойки по Договору на дату здійснення такої пролонгації.
Долучені до позовної заяви додатки до договорів про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000191221177.1 від 26.01.2020 та № 000191221177.2 від 25.02.2020 не містять електронних підписів відповідача, у зв`язку з чим не можуть уважатись належними доказами наявності підстав для здійснення автоматичної пролонгації дії договору.
Суд першої інстанції погодився з наданим розрахунком, проте не врахував, що наведений позивачем розрахунок строкових процентів є внутрішньо суперечливим, оскільки сума 5 382 грн при ставці 0,93 % на день та сумі кредиту 14 950 грн відповідає наближено 38 дням користування кредитом. Такий розрахунок не узгоджується ані з первинно визначеним строком кредитування 30 днів, ані з доводами позивача про пролонгацію договору до 26.03.2020.
Водночас розрахунок заборгованості не містить відомостей щодо розподілу коштів, які, за твердженням позивача, вносив відповідач, зокрема щодо їх спрямування на погашення тіла кредиту, процентів чи інших платежів.
Матеріали справи також не містять первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували здійснення відповідних фінансових операцій на виконання умов договору.
В оцінці поведінки позивача, як професійного учасника ринку фінансових послуг, суд апеляційної інстанції враховує, що до таких суб`єктів висуваються підвищені вимоги щодо дотримання правил та процедур, обачності та розсудливості у веденні справ. Відповідно, вимоги до рівня ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного, всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони. Аналогічна позиція викладена і Верховним Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі №199/7014/20.
Відтак колегія суддів вважає, що до стягнення підлягають лише проценти, нараховані в межах первинно погодженого сторонами строку кредитування — 30 днів, тобто за період з 28.12.2019 по 26.01.2020, що становитиме 4171,20 грн.

Звертаючись до суду, ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" пред`явило вимогу до ОСОБА_1 про стягнення не лише заборгованості за тілом та відсотками за договором позики, а й інфляційних втрат та відсотків за користування кредитними коштами за межами строку дії договору, право нараховувати які передбачено ст. 625 ЦК України.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Умови щодо нарахування процентів за правомірне та неправомірне користування кредитними коштами мають визначатися окремими пунктами договору.
Так, за умовами пункту 5 договору позики сторони погодили нарахування процентної ставки в день у разі прострочення у розмірі 2,50 %.
У постанові у справі №922/3578/18 Верховний Суд зазначив, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дає змогу дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими коштами. Однак диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме як річних, а не у будь-який інший спосіб обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). Проценти за користування чужими коштами, які відповідно до договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правовою природою підпадають під визначення пені, передбаченої статтею 549 ЦК України.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Відтак колегія суддів вважає, що при вирішенні даного спору слід виходити з того що визначена процентна ставка у розмірі 2,50% на день за своєю правовою природою є неустойкою.
Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19", який набрав чинності 04 липня 2020 року, внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України та доповнено його пунктом 15 такого змісту: "У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення".
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, який неодноразово продовжувався.
Тобто з огляду на приписи пункту 15 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховуються три проценти річних та пеня, суд помилково не застосував вказані норми права та дійшли необґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 суми трьох процентів річних та пені за період з 01 липня 2021 року до 28 вересня 2021 року включно, що є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права (див. постанову ВС від 06 листопада 2024 року у справі №201/9121/22).

Підсумовуючи колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині безпідставного стягнення з відповідача 5 382 грн заборгованості за процентами за користування кредитом понад межі первинно погодженого строку кредитування, у зв`язку з чим їх розмір підлягає зменшенню до 4 171,20 грн, нарахованих за період з 28.12.2019 по 26.01.2020.
Також колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення 33 637,50 грн заборгованості за процентами за неправомірне користування кредитними коштами, оскільки такі нарахування за своєю правовою природою є пенею, нарахованою в період дії карантину, а тому відповідно до пункту 15 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України стягненню не підлягають.
За таких обставин загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача за договором кредиту, становить 19 121,20 грн, з яких: 14 950 грн - заборгованість за тілом кредиту та 4 171,20 грн - проценти за користування кредитом у межах погодженого сторонами строку кредитування.
У зв`язку зі зменшенням розміру основної заборгованості, від якої здійснюється нарахування інфляційних втрат, підлягає відповідному зменшенню і розмір інфляційного збільшення заборгованості.
Відтак сума інфляційних втрат, за період з 27.03.2020 – 23.02.2022, становитиме 3452,65 грн, виходячи із суми заборгованості 19121,20 грн та застосованого позивачем індексу інфляції (19121,20х1.18056671-19121,20).
Таким чином загальний розмір заборгованості, який слід стягнути з відповідача на користь позивача становитиме 22573,85 грн.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина  ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначав, що з огляду на приписи частини четвертої ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Підставою для прийняття нової постанови - про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 10 статті 141 ЦПК України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Позивач при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Відповідач при зверненні до суду апеляційної інстанції сплатив судовий збір у розмірі 3633,60 грн.
Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 39,16% від сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 963 грн. 14 коп.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 91,04 % судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги, що становить 3 308 грн. 02 коп.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Позивач просив стягнути 7000 гривень витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів враховує вимоги статей 137, 141 ЦПК України, критерії реальності та розумності таких витрат, конкретні обставини справи, її складність, обсяг наданих адвокатом послуг, а також принцип пропорційності розподілу судових витрат.
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 2 000 грн.
Оскільки сума судових витрат, яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, перевищує суму судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача (апелянта) підлягає стягненню різниця у розмірі 344,88 грн (3308,02-2000-963,14).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кірюшина Артема Андрійовичазадовольнити частково.
Скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 грудня 2025 року. Позов задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АРТЕМІДА-Ф" 22573 гривні 85 копійок заборгованості за кредитним договором №000191221177 від 28.12.2019 року.
Здійснити новий розподіл судових витрат.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АРТЕМІДА-Ф" на користь ОСОБА_1 344 гривні 88 копійок судового збору сплаченого у суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.