П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/11432/25	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н.В.
Дата і місце ухвалення: 10.03.2026 р., м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року у справі №400/11432/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання поновити нарахування і виплату пільги, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області у поновленні нарахування та виплати йому з 01 травня 2025 року соціальної пільги у грошовій формі за користування комунальними послугами відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити нарахування та виплату йому з 01 травня 2025 року соціальної пільги у грошовій формі за користування комунальними послугами відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист». 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано положення пункту 7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», відповідно до яких пільги на оплату житлово-комунальних послуг окремим категоріям громадян надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, яка дає право на податкову соціальну пільгу.
Апелянт вказує, що починаючи з 01 грудня 2022 року функції щодо призначення та виплати житлових субсидій і пільг передано органам Пенсійного фонду України, які здійснюють визначення права на отримання таких пільг відповідно до Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №389.
Скаржник зазначає, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї позивача у розрахунку на одну особу за період з 01 жовтня 2024 року по 31 березня 2025 року становив 32238,02 грн, що значно перевищувало встановлену на 2025 рік величину доходу, яка дає право на податкову соціальну пільгу, у розмірі 4240 грн. У зв`язку з цим, на думку апелянта, у відповідача були відсутні правові підстави для подальшого надання позивачу пільги на оплату житлово-комунальних послуг.
Також апелянт звертає увагу на те, що у разі перевищення встановленого критерію доходу пільговик відповідно до пункту 12 Порядку №389 втрачає право на отримання пільг та може звернутися за призначенням житлової субсидії, а у разі зменшення доходу сім`ї має право повторно звернутися для визначення права на отримання пільг.
На переконання апелянта, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки наведеним доказам та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для поновлення позивачу нарахування та виплати пільги на оплату житлово-комунальних послуг з 01 травня 2025 року, у зв`язку з чим просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримує з 10.02.2003 року пенсію за вислугу років як ветеран органів внутрішніх справ відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Починаючи з 01.05.2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області припинено нарахування та виплату позивачу пільги на оплату житлово-комунальних послуг.
08.09.2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати соціальної пільги на оплату житлово-комунальних послуг.
Листом від 18.09.2025 року №15345-15014/Я-02/8-1400/25 Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повідомило позивача про відмову у поновленні нарахування відповідних пільг у зв`язку з тим, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу за період з 01.10.2024 року по 31.03.2025 року становив 32238,02 грн, що перевищує величину доходу, яка дає право на податкову соціальну пільгу.
Не погодившись із відмовою відповідача у поновленні нарахування та виплати пільги на оплату житлово-комунальних послуг, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є ветераном органів внутрішніх справ, на якого поширюється дія Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», а тому має право на пільги, передбачені пунктом 6 частини першої статті 6 цього Закону, зокрема на 50-відсоткову знижку плати за користування житлом та комунальними послугами. Суд зазначив, що спеціальний Закон №203/98-ВР не містить положень, які б ставили реалізацію такого права у залежність від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї пільговика.
Надаючи оцінку підставам відмови відповідача у поновленні позивачу пільги з 01.05.2025 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та підзаконними нормативно-правовими актами додаткової умови щодо врахування середньомісячного сукупного доходу сім`ї фактично звужує обсяг соціальних гарантій, визначених спеціальним Законом №203/98-ВР. З урахуванням правових позицій Конституційного Суду України та висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.02.2026 у зразковій справі №440/11441/25, суд дійшов висновку про протиправність відмови відповідача та наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у випадках, передбачених законом.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті такі рішення, вчинені дії або допущена бездіяльність на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані Конституцією України, Законом України від 24 березня 1998 року №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», Порядком надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №389, а також Порядком надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року №373.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач є ветераном органів внутрішніх справ, отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України №2262-ХІІ та належить до кола осіб, на яких поширюється дія Закону України №203/98-ВР.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 6 Закону України №203/98-ВР ветеранам органів внутрішніх справ надається п`ятдесятивідсоткова знижка плати за користування житлом, комунальними послугами та паливом у межах норм, установлених законодавством.
Отже, право позивача на отримання пільги на оплату житлово-комунальних послуг прямо передбачене спеціальним законом та є складовою права на соціальний захист, гарантованого статтею 46 Конституції України.
Як убачається з матеріалів справи, підставою для припинення з 01 травня 2025 року нарахування та виплати позивачу зазначеної пільги стало те, що середньомісячний сукупний дохід його сім`ї у розрахунку на одну особу за період з 01 жовтня 2024 року по 31 березня 2025 року становив 32238,02 грн та перевищував величину доходу, яка дає право на податкову соціальну пільгу.
Саме на зазначену обставину посилається відповідач як на підставу правомірності оскаржуваної відмови, а також на положення пункту 7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», Порядку №389 та постанови Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2024 року №1553.
Оцінюючи наведені доводи, колегія суддів виходить із того, що Закон України №203/98-ВР не містить положень, які ставлять право ветеранів органів внутрішніх справ на отримання пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6 цього Закону, у залежність від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї.
Більше того, Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 наголошував, що законом про Державний бюджет України не можуть вноситися зміни до інших законів, зупинятися їх дія чи встановлюватися інше правове регулювання суспільних відносин, ніж те, яке передбачене спеціальними законами.
Конституційний Суд України також неодноразово звертав увагу на те, що соціальні гарантії, встановлені законом, можуть бути змінені лише шляхом внесення змін до відповідного спеціального закону, а не через закон про Державний бюджет України чи підзаконні нормативно-правові акти.
Відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України або закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Отже, при вирішенні даного спору пріоритетному застосуванню підлягають положення Закону України №203/98-ВР як спеціального закону, а не положення пункту 7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та прийнятих на його виконання підзаконних нормативно-правових актів.
Колегія суддів також враховує принцип lex specialis derogat legi generali, відповідно до якого спеціальна норма має перевагу над загальною нормою при регулюванні одних і тих самих правовідносин.
Посилання апелянта на Порядок №389 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пунктом 2 зазначеного Порядку визначено перелік законів, на осіб яких поширюється його дія, і Закон України №203/98-ВР до цього переліку не включений.
Посилання апелянта на те, що з 01 грудня 2022 року функції щодо призначення та виплати житлових субсидій і пільг передані органам Пенсійного фонду України, колегія суддів відхиляє, оскільки передача відповідних адміністративних функцій не змінює обсягу прав осіб, визначеного Законом №203/98-ВР, та не наділяє відповідача повноваженнями обмежувати соціальні гарантії, прямо встановлені законом.
Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції й доводи апеляційної скарги про те, що у разі втрати права на пільгу позивач може звернутися за призначенням житлової субсидії. Право на житлову субсидію та право на пільги є різними за своєю правовою природою заходами соціального захисту населення, а тому можливість отримання субсидії не може бути підставою для припинення надання пільги, гарантованої спеціальним законом.
Колегія суддів враховує, що Верховний Суд у рішенні від 11 лютого 2026 року у зразковій справі №440/11441/25 (Пз/990/15/25), розглядаючи аналогічний спір щодо припинення з 01 травня 2025 року пільг на оплату житлово-комунальних послуг ветеранам військової служби та органів внутрішніх справ у зв`язку із застосуванням критерію доходу, дійшов висновку про незаконність такого обмеження.
У зазначеному рішенні Верховний Суд наголосив, що реалізація права осіб, на яких поширюється дія Закону України №203/98-ВР, на отримання пільг повинна здійснюватися відповідно до цього Закону без застосування додаткових умов щодо середньомісячного сукупного доходу сім`ї, оскільки такі умови не передбачені самим спеціальним законом.
Оскільки дана справа відповідає ознакам типової справи, визначеним Верховним Судом у зразковій справі №440/11441/25, колегія суддів відповідно до вимог статті 291 КАС України враховує наведені правові висновки.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що відповідач, припиняючи з 01 травня 2025 року нарахування та виплату позивачу пільги на оплату житлово-комунальних послуг виключно з підстав перевищення встановленого критерію доходу, діяв усупереч вимогам Закону України №203/98-ВР та без достатніх правових підстав звузив обсяг соціальних гарантій, гарантованих позивачу законом.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку спірним правовідносинам та обґрунтовано визнав протиправною відмову відповідача у поновленні позивачу нарахування та виплати пільги на оплату житлово-комунальних послуг з 01 травня 2025 року.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та сформованих Верховним Судом правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а тому не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні від 11 лютого 2026 року у зразковій справі №440/11441/25 (Пз/990/15/25), а також не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та скасування рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року колегія суддів не вбачає.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року у справі №400/11432/25 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках та у строки, визначені статтею 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук