ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 760/35055/25 Суддя (судді) першої інстанції: Нестеренко Т.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Києві та Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року до Солом`янського районного суду м. Києва з Київського окружного адміністративного суду, в порядку статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України, надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Києві про скасування постанови серії ЕНА №4690414 від 9 травня 2025 року.
Позовна заява обґрунтована тим, що постановою серії ЕНА № 4690414 від 9 травня 2025 року, складеною старшим інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві капітаном поліції Шуть Д.В., ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 29 березня 2025 року о 17:02 у м. Києві по вул. Юрія Іллєнка, 81-А вона, перебуваючи пасажиром тролейбуса бортовий № 3387, не трималася за поручень або інше пристосування, унаслідок чого під час екстреного гальмування впала та отримала тілесні ушкодження, чим порушила п. 5.2а), п. 10, п. 11 Правил дорожнього руху України.
Позивач вважає зазначену постанову протиправною та такою, що винесена на підставі припущень, без належного з`ясування всіх обставин справи та без достатніх і допустимих доказів його вини.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2026 року залучено співвідповідачем у справі Департамент патрульної поліції.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2026 року закрито провадження у справі № 760/355055/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Києві та Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 605 гривень 60 коп.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 . сплачений судовий збір, у розмірі 620 гривень 60 коп. за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному законодавством, як витрат, пов`язаних з поверненням судового збору.
З огляду на те, що оскаржувана постанова скасована, правові наслідки її прийняття припинені, а відповідач фактично визнав відсутність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, суд дійшов висновку про відсутність предмета спору в частині вимоги про визнання постанови протиправною та її скасування.
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Києві та Департаменту патрульної поліції в місті Києві про відшкодування витрат на правничу допомогу у справі № 760/35055/25 задоволено. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань 7000,00 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.
Позиція суду мотивована тим, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн є документально підтвердженими, фактичними, неминучими та обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають стягненню у повному обсязі.
Не погоджуючись з таким додатковим рішенням суду першої інстанції, представник Департаменту патрульної поліції подав апеляційну скаргу та просить скасувати додаткове судове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2026 року у справі № 760/35055/25 повністю та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаної заяви; у разі часткового задоволення апеляційної скарги - змінити ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва і зменшити суму витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню, до 2 500 гривень, визнавши її розумним розміром для справи такої категорії.
Апеляційна скарга мотивована тим, що задоволенням заяви позивача у зазначеному ним розмірі витрат на правничу допомогу суд першої інстанції порушив принципи розумності, пропорційності та справедливості при розподілі судових витрат.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2026 року та від 20 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
6 травня 2026 року позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, яким просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції на додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31.03.2026 про стягнення витрат у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Києві та Департаменту патрульної поліції м Києва про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, додаткове рішення залишити без змін; стягнути з відповідача на користь позивача підтверджені судові витрати - витрати на надану правничу допомогу адвокатом Адвокатського бюро «Олени Богдан» в розмірі 4 500,00 грн.
Керуючись частинами 1 та 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Постановою серії ЕНА № 4690414 від 9 травня 2025 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 29 березня 2025 року о 17:02 у м. Києві по вул. Юрія Іллєнка, 81-А вона, перебуваючи пасажиром тролейбуса бортовий № 3387, не трималася за поручень або інше пристосування, унаслідок чого під час екстреного гальмування впала та отримала тілесні ушкодження, чим порушила п. 5.2а), п. 10, п. 11 Правил дорожнього руху України.
За вказані дії до ОСОБА_1 застосовано попередження (а.с.7).
У травні 2025 року означену постанову позивач оскаржив до суду.
9 лютого 2026 року від представника Департаменту патрульної поліції Черниша Олега Георгійовича надійшла заява про закриття провадження у справі № 760/35055/25 у зв`язку з тим, що оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення. 
До заяви надано рішення від 4 лютого 2026 року щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 4690414 від 9 травня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення і закриття справи.
Отже, спірна постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА №4690414 від 9 травня 2025 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 125 КУпАП, скасована самим органом, який її виніс, у зв`язку з відсутністю достатніх підстав для висновку про наявність у її діях складу адміністративного правопорушення.
Розглянувши таку заяву, суд першої інстанції задовольнив її та закрив провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення).
Судова колегія враховує, що означене рішення суду першої інстанції від 10 лютого 2026 року сторонами не оскаржено.
Пунктом 8 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.
Аналізуючи вказані вище норми законодавства вбачається, що у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання щодо можливості закриття провадження у справі.
При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.
Тобто, для застосування такої підстави для закриття провадження у справі, необхідна сукупність певних фактів, зокрема, оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень, а також мають бути відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких рішень протиправними.
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 800/369/17, а також у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 520/7987/19, від 30 листопада 2023 року у справі №522/9974/22, від 21 грудня 2023 року у справі № 240/10588/23.
Матеріалами справи підтверджується, що під час розгляду справи відповідачем прийнято рішення про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 4690414 від 9 травня 2025 року, яка була предметом оскарження.
Вказані обставини відповідно до вимог пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України стали підставою для закриття судом провадження у справі.
Наведеними вище діями суб`єкта владних повноважень оскаржувані порушення у цій справі були виправлені самостійно, як наслідок, станом на час розгляду цієї справи оскаржувана позивачем постанова була скасована суб`єктом владних повноважень, у зв`язку з чим відсутній предмет спору.
За приписами частини другої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку закриття провадження у справі суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
Так, судові витрати, за приписами частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До останніх, відповідно, частиною третьою цієї статті віднесено й витрати на професійну правничу допомогу.
Позивачем у справі заявлено до відшкодування саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 гривень. 
Розглянувши заяву позивача та заперечення відповідача, суд першої інстанції визначив належними до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 гривень.
Витрати на правничу допомогу адвоката відповідно до частини другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи разом з іншими судовими витратами. 
Отже, ця норма відсилає до загального порядку розподілу судових витрат, що визначений статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Однак, зі змісту цієї норми Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається визначення порядку розподілу судових витрат у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Стаття 140 Кодексу адміністративного судочинства України також незастосовна до ситуації, що склалася, з огляду на відсутність заяви позивача про відмову від позову в означеній частині позовних вимог.
Водночас, частина восьма статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє суду у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
З урахуванням обставин, що склалися, за відсутності чіткого правового регулювання розподілу судових витрат саме у такому випадку процесуальним законом, суд керується принципом, за яким судові витрати несе та із сторін, з вини якої такі витрати виникли. 
Так, визнавши помилку й усунувши її, сторона відповідача не давала приводу для подальшого розгляду справи, адже права позивача були поновлені і без завершення судового процесу. 
За таких обставин колегія суддів уважає за можливе і необхідне на підставі частини восьмої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені сторонами судові витрати залишити за такими сторонами, не покладаючи обов`язок їх відшкодування на іншу сторону.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 серпня 2025 року у справі № 751/9810/23, від 05 березня 2025 року у справі № 160/17422/23, від 27 квітня 2023 року у справі №260/3162/22.
Керуючись наведеним нормативним регулюванням, сталою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, у контексті фактичних обставин справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат.
З огляду на відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат, судова колегія не надає оцінку доводам апелянта щодо їх неспівмірності.
Відтак, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, встановлені фактичні обставини, описані вище, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, наявні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги відповідача приймаються в якості належних, що є підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.
Додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2026 року скасувати.
Прийняти нове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

І.О. Грибан