РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року, місто Звягель Житомирської області

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області
в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,
за участю секретаря судового засідання Горбатюк І.О.,
представника позивачки ОСОБА_1 ,
представника відповідача Семенька В.М.
(Справа № 285/5266/24, провадження у справі № 2/0285/90/26)
розглянув у судовому засіданні у загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-
В С Т А Н О В И В:
У жовтня 2024 року до суду звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 в якому, з урахуванням уточнення вимог, просила визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , на 1/2 частку земельну ділянку площею 0,0497 га, кадастровий номер 1824084400:04:000:0013 на території Пилиповицької сільської ради Звягельського (Новоград-Волинського) району Житомирської області (поза межами населеного пункту) та здійснити поділ незавершеного будівництвом будівлі кафе за адресою Житомирська область, Звягельській район, Пилиповицька сільська рада (поза межами населеного пункту) автодорога Київ-Чоп км 236+900 ліворуч (земельна ділянка кадастровий номер 1824084400:04:000:0013) на дві окремі ізольовані частини згідно 1 варіанту розподілу, зазначеного у висновку експертів та результатами проведення комісійної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи.
Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що під час перебування в шлюбі, якій було укладено 05.05.1995 р., та в подальшому розірвано у грудні 2019 році, ними було придбано квартиру номер АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0497 га, кадастровий номер 1824084400:04:000:0013 на території Пилиповицької сільської ради Звягельського (Новоград-Волинського) району Житомирської області (поза межами населеного пункту). На зазначеній земельній ділянці було побудовано кафе на 16 місць загальною площею 497.0 кв.м., яке було прийнято в експлуатацію. Після прийняття кафе в експлуатацію, воно використовувалося нею та відповідачем за призначенням, як сімейний бізнес, де вона працювала бухгалтером, кухарем і барменом. У 2005 році вона разом з відповідачем розпочали здійснювати добудову кафе з метою розширення. Відповідач у 2014 році виїхав на заробітки до Європи, а тому всіма справами щодо будівельних робіт вона займалася саме до 2019 року. В подальшому відповідач після розірвання шлюбу через 4 місяці у квітні 2020 року виготовив технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництвом, в якому ступінь готовності 100 відсотків.
Позивачка вказує на те, що відповідач навмисно не проводить реєстрацію права власності на кафе, що свідчить про його недобросовісність. 
Позивачка керуючись ст.ст. 63, 65, 70 Сімейного кодексу (далі – СК) та посилаючись на те, що оскільки квартира, земельна ділянка і незавершене будівництвом кафе є спільною сумісною власністю подружжя, просить суд позов задовольнити.
У поданому відзиві представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав їх безпідставності та пропущенням строку позовної давності для звернення до суду з такими вимогами.
Представник відповідача посилаючись на те, що оскільки майно було придбано за його особисті кошти в зв`язку з тим, що позивачка на час придбання спірного майна працювала вчителькою та не мала відповідних доходів, просить відмовити в задоволенні позову. Крім того, вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення її прав вона дізналася 10.04.2020 р. коли було виготовлено технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва.
В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
В судовому засіданні представник відповідача позовні вимог не визнав та просив у їх задоволенні відмовити.
Вислухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши наявні матеріали в справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного висновку.
Встановлено, що з 05 травня 1995 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, якій було розірвано на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №285/3620/19 від 18 грудня 2019 року.
Під час шлюбу сторони придбали спірне майно, в саме: 21.06.2001 року квартиру номер АДРЕСА_1 ; 17.01.2007 року земельну ділянку площею 0,0497 га, кадастровий номер 1824084400:04:000:0013 на території Пилиповицької сільської ради Звягельського (Новоград-Волинського) району Житомирської області (поза межами населеного пункту) (а.с.10-16)
Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (стаття 22 КпШС України)
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 
Суд не бере до уваги заперечення представника відповідача про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна, чого позивачка, на його переконання, не довела, оскільки тягар доведення існування обставин, які спростовують презумпцію спільності майна подружжя, покладається на ту сторону, яка її спростовує, а в даному випадку цей обов`язок покладається на відповідача, чого ним в порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України не доведено відповідними доказами. Сама по собі та обставина, що позивачка отримувала низькі доходи, які не надавали можливості придбати спірне майно, згідно сімейного права не може враховуватися судом при поділі майна подружжя.
Таким чином, оскільки квартира та земельна ділянка були придбані сторонами під час перебування в шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя і вона мають на них рівні права, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.
Щодо поділу об`єкта незавершеного будівництва кафе.
У постанові від 08 квітня 2026 року в справі №607/10858/22 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи, зокрема, питання про відступ від правового висновку у справі №511/2303/19 від 12.04.2023 року, вказала таке. 
- нерухомими речами треба визнавати як повністю завершені, так і не завершені будівництвом об`єкти, право власності на які зареєстроване у встановленому порядку;
- будівельні матеріали, вироби та конструкції, що використовуються під час будівництва, є рухомими речами до моменту їх фізичного включення до конструкцій об`єкта будівництва, після чого такі матеріали, вироби та конструкції втрачають свою ідентичність;
- об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва), право власності на який не зареєстровано в установленому для державної реєстрації речових прав на нерухомість порядку, не належить ані до рухомих, ані до нерухомих речей, постаючи як piч sui generis (свого, особливого роду). Така річ може бути об`єктом цивільних прав і обов`язків, зокрема речових, однак лише як річ особливого роду (п.90)
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18).
Встановлено, що на зазначеній земельній ділянці, яку було виділено під будівництво кафе, і яка є спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться об`єкт незавершеного будівництва, адреса село Пилиповичі, автодорога Київ-Чоп 236+900 км (а.с.19-21). Зазначене кафе згідно Акту державної технічної комісії від 23.12.2004 р. кількістю 16 місць, загальною площею 143,6 кв.м. прийнято в експлуатацію (а.с.17, 18). Тобто під час перебування сторін у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю. Згідно висновку експертів №Т879/02-2026 від 05.02.2026р., станом на день проведення експертизи загальна площа об`єкту незавершеного будівництвом складає 495,9 кв.м., при цьому відсоток будівельної готовності складає 75,91% (а.с.194,195). 
Таким чином, наявні докази у справі не дають можливості встановити, що спірне кафе (незавершене будівництвом) має ознаки самочинного будівництва.
У постанові від 08 квітня 2026 року в справі №607/10858/22 Велика Палата Верховного Суду, зробила висновок, що за змістом частини другої статті 331 ЦК України для нерухомості легітимаційну роль виконує факт її прийняття в експлуатацію або факт державної реєстрації права власності на неї. Втім, у такого роду об`єктах юридична складова (наприклад, державна реєстрація) не виключає природний (фізичний) елемент, адже, безумовно, необхідним є реальне існування певного матеріального предмета. 
Нерухомими речами треба визнавати як повністю завершені, так і не завершені будівництвом об`єкти, право власності на які зареєстроване у встановленому порядку. У свою чергу, будівельні матеріали, вироби та конструкції, що використовуються під час будівництва, є рухомими речами до моменту їх фізичного включення до конструкцій об`єкта будівництва, після чого такі матеріали, вироби та конструкції втрачають свою ідентичність.
Об`єктом незавершеного будівництва є річ особливого роду, щодо якої можливе існування цивільних прав і обов`язків, тобто може перебувати в цивільному обороті.
У випадку, коли об`єкт не має ознак самочинного будівництва, проте не вводиться в експлуатацію з вини одного з подружжя (співвласника-формального забудовника), то суд має право визнати за позивачем право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди.
Ступінь готовності спорудженого подружжям об`єкта незавершеного будівництва не є кваліфікуючою ознакою для ідентифікації відповідного об`єкта як оборотоздатного та не впливає на можливість застосування такого способу захисту порушеного права, як визнання за одним із подружжя (співвласником) права власності на його частку в спільному майні в порядку його поділу.
Судове рішення про визнання в порядку поділу права власності на частку в незавершеному будівництвом об`єкті не замінює процедуру введення об`єкта в експлуатацію. Цим рішенням закріплюється правовий режим цього майна як такого, що належить сторонам на праві спільної власності, та є підставою для проведення державної реєстрації речових прав саме на об`єкт незавершеного будівництва.
Таким чином, враховуючи ту обставину, що оскільки державна реєстрація права власності на спірне кафе, як незавершене будівництвом у встановленому законом порядку не проведено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині поділу майна подружжя шляхом виділу кожному з подружжя ізольованої частини.
Разом з тим, з врахуванням обставин справи, а також наведених висновків Верховного Суду, суд вважає, що з метою захисту порушеного права позивачки на спільно нажите з відповідачем майно, наявні підстави для визнання за нею права власності на її частку в спільному майні в порядку його поділу. 
Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, то вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) вказано, що 
“154. У разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану”.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21) зазначено, що:
«Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
В постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Також згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України продовжує діяти воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.
Відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (у редакції, чинній на дату подання позову) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки позовної давності продовжуються на строк його дії.
Таким чином, спірні правовідносини сторін виникли у період дії карантину на території України у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), а позов подано під час дії воєнного стану.
Враховуючи вищенаведене, а також що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 10 квітня 2023 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 2 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, звернення позивачки з даним позовом відбулось у межах позовної давності.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також необхідно стягнути судовий збір з врахуванням часткового задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 82, 206, 265, 268, ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В: 
Позовні вимоги ОСОБА_2  ( АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНКОПП НОМЕР_2 ) про поділ майна подружжя – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна майна подружжя право власності на 1/2 частину земельну ділянку площею 0,0497 га, кадастровий номер 1824084400:04:000:0013 на території Пилиповицької сільської ради Звягельського (Новоград-Волинського) району Житомирської області (поза межами населеного пункту).
У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом будівлі кафе за адресою Житомирська область, Звягельській район, Пилиповицька сільська рада (поза межами населеного пункту) автодорога Київ-Чоп км 236+900 ліворуч (земельна ділянка кадастровий номер 1824084400:04:000:0013), визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом будівлі кафе за адресою Житомирська область, Звягельській район, Пилиповицька сільська рада (поза межами населеного пункту) автодорога Київ-Чоп км 236+900 ліворуч (земельна ділянка кадастровий номер 1824084400:04:000:0013).
В частині поділу майна подружжя шляхом виділення окремих ізольованих частин незавершеного будівництвом будівлі кафе — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 9 084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн. сплаченого судового збору. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 24 червня 2026 року.

Головуючий