ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2026 року
м. Київ

Справа № 361/239/25
Провадження № 61-7175св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Пророка В. В., Сердюка В. В.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ластовки Владислава Вадимовича на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2025 року в складі судді Писанець Н.В. та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року в складі колегії суддів Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Броварської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви
У січні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив суд встановити факт його самостійного виховання та утримання дитини - ОСОБА_3 .
Заява мотивована тим, що 28 квітня 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, у якому народилося двоє дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З початком повномасштабного вторгнення рф в Україну ОСОБА_2 виїхала разом з дітьми до Республіки Польща.
12 лютого 2024 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області в справі № 361/10117/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Старший син ОСОБА_3 повернувся до України в липні 2023 року та проживає наразі з батьком. Молодша дочка - ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю у Республіці Польща, проти чого заявник не заперечує. ОСОБА_2 дала згоду на проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 з батьком - ОСОБА_1 .
Оскільки спору між батьками щодо опіки та місця проживання спільних дітей немає, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. Метою встановлення такого факту є отримання права на перетинання державного кордону в разі введення воєнного стану.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
09 січня 2025 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області відмовлено у відкритті провадження у справі. 
13 травня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Броварського міськрайонного районного суду від 09 січня 2025 року залишено без змін.
Відмовляючи у відкритті провадження в справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виснував, що саме собою встановлення судом факту, про який просив заявник, не може породжувати для нього юридичних наслідків, тобто від його встановлення не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього. 
Зміст вимог про визнання факту самостійного виконання заявником батьківських обов`язків стосовно неповнолітнього сина свідчить про наявність спору про право, який внормовується Сімейним кодексом (далі - СК) України, Цивільним кодексом України, тощо, відтак такі вимоги не підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Короткий зміст вимог касаційної скарги
05 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ластовка В. В. через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована відсутністю спору про право, оскільки ніким не оспорюється той факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує сина без участі матері. Встановлення вказаного факту необхідно заявникові для цілей відстрочки та законного перетину кордону в разі введення воєнного стану.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
У частині першій статті 4 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої вказаної статті передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
За змістом частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Отже, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права (див. постанову Верховного Суду від 15 січня 2026 року в справі № 442/5036/24).
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту самостійного виховання ним дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей визначені СК України.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
Норми СК України не встановлюють підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Верховний Суд уже неодноразово зазначав про те, що факт одноосібного виховання дитини не підлягає встановленню в судовому порядку за правилами окремого провадження.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 зроблено висновок про те, що з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, зокрема від обов`язків виховання дитини, питання щодо одноосібного виховання дитини одним із батьків не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини в позовному провадженні.
Встановивши, що справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з урахуванням інтересів дитини, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно відмовив у відкритті провадження в справі.
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди судовими рішеннями і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ластовки Владислава Вадимовича залишити без задоволення.
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	О. М. Ситнік	
Судді:	А. І. Грушицький 	
	А. А. Калараш 	
	В. В. Пророк 	
	В. В. Сердюк