ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 620/4551/20
адміністративне провадження № К/990/14720/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Уханенка С.А.,  Мацедонської В.Е., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 620/4551/20
за позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури, Третьої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Офіс Генерального прокурора, про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року (головуючий суддя - Ткаченко О.Є., судді: Скалозуб Ю.О., Непочатих В.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року (головуючий суддя - Василенко Я.М., судді: Ганечко О.М., Кузьменко В.В.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Херсонської обласної прокуратури, Третьої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Офіс Генерального прокурора, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Кадрової комісії № 41 від 15 червня 2020 року про неуспішне проходження атестації прокурором другого відділу процесуального керівництва та публічного обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Херсонську область, прокуратури Херсонської області ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Херсонської області від 10 вересня 2020 року №466к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва та публічного обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Херсонську область, прокуратури Херсонської області та органів прокуратури Херсонської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;
- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва та публічного обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Херсонську область, прокуратури Херсонської області, або на рівнозначній посаді у Херсонській обласній прокуратурі з 11 вересня 2020 року, зарахувавши час вимушеного прогулу у загальний строк служби в органах прокуратури України;
- стягнути з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 11 вересня 2020 року до моменту фактичного поновлення на роботі.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року, залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2021 року та Верховного Суду від 28 липня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.
07 жовтня 2024 року позивач подав до суду першої інстанції заяву про перегляд за виключними обставинами рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.
Заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами мотивована тим, що 02 жовтня 2024 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення №9-р(І)/2024 у справі №3-5/2023 (5/23, 79/23), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту. Водночас вказані положення застосовувались судом при вирішенні справи.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами у справі № 620/4551/20; рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року залишено в силі.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Позивач, не погодившись з ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та прийняти постанову про задоволення його заяви про перегляд за виключними обставинами рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року у справі № 620/4551/20.
За доводами скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували пункт 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, що призвело до безпідставної відмови в задоволенні його заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами. 
Так, заявник посилається на те, що при вирішенні його заяви суди попередніх інстанцій не врахували, що йому відмовлено у задоволенні позовних вимог у справі № 620/4551/20 внаслідок застосування норми абзацу шостого пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора. Водночас Рішенням Конституційного Суду України від 02 жовтня 2024 року № 9-р(І)/2024 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу шостого пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ. 
З огляду на це ОСОБА_1 уважає, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року у справі № 620/4551/20 про відмову у задоволенні його позову у розумінні положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підлягає перегляду за виключними обставинами на підставі Рішення Конституційного Суду України від 02 жовтня 2024 року № 9-р(І)/2024 у справі № 3-5/2023 (5/3, 79/23).
Позивач зазначає, що судові рішення, якими відмовлено у позові, тобто ті, які постановлені не на користь фізичних чи юридичних осіб, однак на користь суб`єктів владних повноважень, перегляду не підлягають. Втім, означений підхід у визначенні права на перегляд судових рішень за виключними обставинами обмежує в такому праві усіх позивачів, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, ставить їх порівняно з відповідачем у нерівне становище, а відтак порушує конституційний принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: Соколов В. М. (суддя-доповідач), Білак М. В., Єресько Л. О.
16 квітня 2025 року суддями Білак М. В., Єресько Л. О. подано заяви про самовідвід від участі в розгляді касаційної скарги у справі №620/4551/20 на підставі частини шостої статті 37 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року заяви суддів Єресько Л. О. та Білак М. В. про самовідвід задоволено. Передано матеріали касаційної скарги до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому КАС України.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2025 року, який здійснено на підставі розпорядження від 17 квітня 2025 року №354/0/78-25, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Соколов В.М., судді: Мартинюк Н. М., Мацедонська В. Е.
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року в цій справі.
Офіс Генерального прокурора подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та просить залишити цю скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Позивач подав додаткові пояснення, у яких посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 лютого 2026 року у справі № 160/6949/20 та просить їх урахувати при розгляді справи. 
У зв`язку з обранням судді Мартинюк Н.М. до Великої Палати Верховного Суду, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2026 року, який здійснено на підставі розпорядження від 13 травня 2026 року № 528/0/78-26, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Соколов В.М., судді: Уханенко С.А., Мацедонська В. Е.
Ухвалою від 13 травня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження.
ІV. Позиція Верховного Суду
Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги Суд виходить з такого.
У Рішенні від 18 червня 2020 року № 5-р (II)/2020 Конституційний Суд України зазначив, що одним із найвагоміших наслідків конституційної реформи 2016 року стосовно організації державної влади в Україні є те, що з набранням чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) інститут прокуратури втратив відокремлений статус у структурі державної влади. Натомість, за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя. На це вказує, зокрема, стаття 131-1 Конституції України.
Так, згідно з частиною другою статті 131-1 Конституції України організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом, яким наразі є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру». Водночас стаття 4 цього ж Закону встановлює, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Черговим етапом процесу реформування прокуратури стало прийняття Верховною Радою України у межах своїх конституційних повноважень Закону № 113-ІХ, яким внесено зміни до кодексів та законів України не скільки щодо форми чи змісту діяльності прокуратури, а скільки щодо реформи органів прокуратури в частині кадрових питань. 
Реалізація «кадрового перезавантаження» органів прокуратури передбачає, окрім іншого, приведення кількісного складу прокурорів відповідно до вимог статті 14 Закону № 1697-VII зі змінами, внесеними Законом № 113-ІХ, шляхом атестації прокурорів, яка має на меті підтвердження здатності прокурорами виконувати свої повноваження на належному рівні за визначеними законом критеріями, шляхом здійснення оцінки їхньої професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. 
За обставинами цієї справи, рішенням № 41 від 15 червня 2020 року позивача визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію та наказом прокуратури Херсонської області від 10 вересня 2020 року №466к звільнено із займаної посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Вказані рішення і наказ ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку, однак рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2021 року, в задоволенні його позову відмовлено.
У зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 02 жовтня 2024 року №9-р(І)/2024, яким установлена неконституційність абзацу шостого пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року за виключними обставинами.
Відмовляючи у задоволені заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керувався тим, що припис окремого положення абзацу шостого пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, що визнаний неконституційним, втратив чинність та, відповідно, не підлягає застосуванню з 02 жовтня 2024 року - з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 9-р(І)/2024, і це рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Крім того, із змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами виключно, якщо рішення суду ще не виконане. У свою чергу, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.01.2021 у справі № 620/4551/20, про перегляд якого за виключними обставинами звернувся позивач, у задоволенні позову останньому відмовлено, а тому це рішення не може вважатися невиконаним у розумінні положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.
Так, відповідно до частини першої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно з частиною п`ятою статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
Приписами частини шостої статті 361 КАС України передбачено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
За правилами частин першої та другої статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.
За результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду (частина четверта статті 368 КАС України). 
У контексті підстави звернення позивача із заявою про перегляд за виключними обставинами рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року у справі № 620/4551/20, Верховний Суд звертає увагу на те, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, було предметом розгляду Верховного Суду.
Зокрема, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду розглядала зазначене питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативної підстави. Так, у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в цьому зв`язку висловила позицію, згідно із якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативної підстави. У цій постанові також значиться, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин і на час прийняття рішення суду першої інстанції положення відповідної норми були чинними та підлягали застосуванню.
Аналогічна позиція щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підтримана об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19, у якій вирішувалося питання відступу від висновку щодо застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18. 
Передаючи справу №140/2217/19 на розгляд об`єднаної палати, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в ухвалі від 28 вересня 2022 року керувався тим, що викладений у справі №808/1628/18 підхід унеможливлює ефективний захист і поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного згодом неконституційним.
За змістом касаційної скарги ОСОБА_1 , наведені у ній доводи багато в чому співпадають зі змістом зазначеної ухвали та мотивами колегії суддів Касаційного адміністративного суддів, якими обґрунтовано потребу передачі справи №140/2217/19 на розгляд об`єднаної палати.
Вирішуючи питання відступу від указаних висновків, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 21 грудня 2022 року зазначив, що особливості перегляду за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону було предметом розгляду не тільки об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, від висновку якої (у справі №808/1628/18) пропонується відступити, але й Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №4819/49/19 зазначено, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, уже встановленої остаточним судовим рішенням.
З урахуванням викладеного, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19 дійшла висновку, що немає достатніх і необхідних підстав відступати від правової позиції, висловленої у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18.
Ці ж самі висновки об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду повторила в ухвалі від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а, в якій вдруге вирішувалося питання можливості відступу від висновку щодо застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18.
Такий правовий підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справах за позовами прокурорів, що були звільнені з прокуратури, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», у разі неуспішного проходження атестації, зокрема, у справі №600/1450/20-а (ухвала від 13 квітня 2023 року), у справі №200/5229/20-а (ухвала від 27 квітня 2023 року), у справі №420/1255/21 (ухвала від 03 травня 2023 року), у справі №420/1319/21 (ухвала від 04 травня 2023 року), у справі №580/2313/20 (ухвала від 10 травня 2023 року), у справі №620/4397/20 (ухвала від 11 травня 2023 року), у справі №160/23358/21 (ухвала від 17 травня 2023 року), у справі №120/16412/21-а (ухвала від 15 серпня 2023 року), у справі № 160/5839/20 (ухвала від 10 лютого 2025 року), у справі №420/4589/20 (ухвала від 06 березня 2025 року), у справі №420/13321/20 (постанова від 07 серпня 2025 року) у справі №420/9164/21 (постанова від 05 вересня 2025 року), у справі № 520/6903/2020 (постанова від 20 листопада 2025 року), у справі №400/3037/21 (постанова від 22 січня 2026 року) та інших.
Таким чином, позиція Верховного Суду із цього питання є усталеною та послідовною.
Тож дотримуючись окресленої правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, Верховний Суд зауважує, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року у справі № 620/4551/20, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Відповідно, таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню, а тому не може переглядатися за виключними обставинами у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.
Окрім наведеного варто зазначити, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон №2136-VIII). Водночас у частині першій статті 97 указаного Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Аналіз норм Розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону №2136-VIII дає підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.
Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року в справі № 4819/49/19, а також Верховним Судом в ухвалі від 23 травня 2023 року в справі №540/1419/20 та інших. 
У розглядуваному випадку спірні правовідносини у справі №620/4551/20 виникли та закінчилися до ухвалення вказаного скаржником Рішення Конституційного Суду України.
У резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 02 жовтня 2024 року № 9-р(І)/2024 передбачено, що окреме положення абзацу шостого пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту, визнане неконституційним, втрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року у справі № 620/4551/20.
Аналогічна правова позиція (щодо непоширення Рішення Конституційного Суду України від 02 жовтня 2024 року № 9-р(І)/2024 на правовідносини, що виникли та припинилися до ухвалення цього Рішення) викладена у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2025 року у справі № 640/25491/19. 
Щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року у справі №160/6949/20, Суд зауважує, що сформовані в указаній справі висновки не стосуються питання перегляду судових рішень за виключними обставинами, а тому не враховуються.
У світлі наведеного правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій не допущено порушення норм процесуального права. Доводи касатора, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження у ході касаційного розгляду справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведені у цій постанові висновки, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
V. Судові витрати
З огляду на результат касаційного перегляду судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року у справі № 620/4551/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов С.А. Уханенко   В.Е. Мацедонська