Справа № 308/15165/25
2/308/293/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 травня 2026 року       місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді - Зарева Н.І., за участю:
секретаря судового засідання - Віраг Е.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою:
Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», код ЄДРПОУ 42655697, адреса: вул. С. Бандери, будинок 87, оф. 54, м. Львів, 79013, до
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» звернулося до Ужгородського міськрайоного суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.11.2019 року між ТзОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», код ЄДРПОУ 42753492 та ОСОБА_1 укладено Договір № 266926 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, на підставі якого отримав кредит в розмірі 7000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язувався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.
Відповідач не виконав свої зобов`язання, що передбачені умовами Кредитного договору, як своєчасне повернення отриманих коштів та сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із припиненням здійснення платежів на виконання Кредитного договору у відповідача утворилася заборгованість за Кредитним договором.
22 лютого 2021 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», уклали Договір факторингу №015-220221, згідно якого та у відповідності до ст. 512 ЦК України, останнє набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», включно і до ОСОБА_1 .
В подальшому, 21 жовтня 2024 року, ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» уклали Договір факторингу № 20241021/1, згідно якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», включно і до ОСОБА_1 за Договором № 266926 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 18.11.2019.
Станом на 13 жовтня 2025 року у відповідача виникла заборгованість за невиконання умов кредитного договору у розмірі 26493,23 грн, з яких 7000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 15330,00 грн заборгованість за відсотками, 4163,23 грн інфляційне збільшення.
Другого лютого 2026 року представник відповідача подав до суду письмове пояснення, якому зазначив, що відповідач не заперечує факт укладення кредитного договору, однак заперечує факт отримання грошових коштів, адже позивачем не надано доказів передачі готівкових коштів, доказів зарахування коштів на банківський рахунок відповідача, розписок чи інших первинних фінансових документів. Кірм того, представник відповідача вказує на завищений розмір нарахованих відсотків за користування кредитом, які більш ніж вдвічі перевищують тіло кредиту. Разом з тим, у письмових поясненнях представник відповідача посилається на завищений розмір нарахованих позивачем інфляційних втрат та стверджує, що інфляційні втрати можуть нараховуватися виключно на суму основного боргу, а не на проценти чи інші нарахування. Зауважує про право суду зменшити надмірні фінансові нарахування. До письмових пояснень також долучає альтернативний розрахунок заборгованості, яки відповідач вважає правильним та може сплатити у разі повного або часткового задоволення позовних вимог. Просить розстрочити виконання рішення суду на три рівні частини у разі повного або часткового задоволення позовних вимог.
Шостого лютого 2026 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому повністю заперечує доводи, наведені у письмових поясненнях сторони відповідача. Зазначає, що факт отримання кредитних коштів позивачем доведено належним чином, зокрема, долучено до позову платіжну інструкцію Way for Pay, яка повністю відповідає вимогам Закону України « Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні» та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Відповідач особисто у електронному кабінеті, що підтверджується п.2.1. Договору, зазначив № картки № НОМЕР_2 , що обслуговується у АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Матеріали справи не містять жодного доказу, що б спростовував відсутність даної картки у ОСОБА_1 . Разом із тим, відповідач взагалі не надав жодного доказу, що картка № НОМЕР_2 не належить йому. Наявність заборгованості у відповідача також підтверджується детальним розрахунком заборгованості, який долучений до позовної заяви. Додає, що нарахування відсотків за користування кредитом та інфляційних втрат відбувалося відповідно до вимог чинного законодавства України та зазначає, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, що розмір інфляційних втрат не підлягає зменшенню судом. У відповіді на відзив представник позивача також просить витребувати у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виписку про рух коштів, а саме поступлення на картку № НОМЕР_2 зазначену позичальником ОСОБА_1 , з 18.11.2019 р. і протягом 3-ох банківських робочих днів.
У судове засідання представник позивача не з`явився, однак у позовній заяві зазначив, що у разі неявки представника позивача у судове засідання просить провести розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. 
Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи у без його участі не подавав.
Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач (його представник), згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим суд розглянув справу у його відсутності.
Дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив таке.
Судом встановлено, що 18.11.20219 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», Код ЄДРПОУ 42753492 (надалі - Кредитодавець) та ОСОБА_1 укладено Договір № 266926 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (надалі - Кредитний договір). Укладення Кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи Позивача, доступ до якої забезпечувався Відповідачу через Веб-сайт або Мобільний додаток.
Електронна ідентифікація відповідача здійснювалася при вході відповідача в Особистий кабінет, шляхом перевірки позивачем правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого позивачем на номер мобільного телефону відповідача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету.
Таким чином, Кредитний договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті Відповідача на веб-сайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований Відповідачем, 10.05.2020 02:28:44, (шляхом одноразового ідентифікатора у вигляді коду) з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. З, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України.
Датою укладання Договору є дата одержання Товариством електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти). Дата та час отримання повідомлення фіксується у Договорі позики у розділі (РЕКВІЗИТИ ТА ІПІДПИСИ СТОРІН). Зважаючи на вищенаведене, відповідач здійснив всі необхідні дії, спрямовані на укладання Кредитного договору шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки (поточний/картковий рахунок НОМЕР_2 , вказаний Відповідачем), на рахунок якої в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 7000,00 гривень.
На умовах Кредитного договору (розділу 1) Кредитодавець надав Відповідачу грошові кошти в розмірі 7000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язувався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Кредит видавався строком на 30 днів, шляхом перерахування (через послуги переказу) Кредитодавцем грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний відповідачем, що підтверджується документом отриманим від ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ». Кредитодавець свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами Кредитного договору.
Відповідач не виконав свої зобов`язання, що передбачені умовами Кредитного договору, як своєчасне повернення отриманих коштів та сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із припиненням здійснення платежів на виконання Кредитного договору у відповідача утворилася заборгованість за Кредитним договором.
22 лютого 2021 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», згідно якого останнє набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», включно і до ОСОБА_1 .
В подальшому, 21 жовтня 2024 року, ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» уклали Договір факторингу №20241021/1, згідно якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», включно і до ОСОБА_1 , за Договором № 266926 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 18.11.2019, порядковий номер відповідно до реєстру прав вимоги 1.
Всупереч умов Кредитного договору відповідач тривалий час своєчасно не здійснює повернення кредиту, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Станом на 13 жовтня 2025 року заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 26493,23 грн, з яких 7000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 15330,00 грн заборгованість за відсотками, 4163,23 грн інфляційне збільшення.
Оцінивши належним чином досліджені у ході судового розгляду справи докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
При цьому, в ч. 1 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За ч. 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті ч.12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Як регламентовано ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Зі змісту ст. ст. 526, 530 ЦК України вбачається, що зобов`язання повинно виконуватися відповідно до умов договору у встановлені строки.
Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Як випливає зі змісту ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У справі, що розглядається предметом позову є заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № 266926 від 18.11.2019, станом на 13.10.2025, у розмірі 26493,23грн, укладеного між первісним кредитором ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем (боржником) – ОСОБА_1 .
З розрахунку заборгованості, долученому позивачем, вбачається, що дана заборгованість складається з простроченої заборгованості по сумі кредиту в розмірі 7000, 00 грн, простроченої заборгованості по процентам у розмірі 15330,00 грн, інфляційне збільшення у розмірі 4163,23 гривень. 
22 лютого 2021 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», згідно якого останнє набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», включно і до ОСОБА_1 .
В подальшому, 21 жовтня 2024 року, ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» уклали Договір факторингу №20241021/1, згідно якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», включно і до ОСОБА_1 , за Договором № 266926 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 18.11.2019, порядковий номер відповідно до реєстру прав вимоги 1.
У витязі з Реєстру боржників за кредитним договорами, укладеними між боржниками та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» до Договору факторингу № 20241021/1 від 21 жовтня 2024 року, зазначені відомості щодо боржника ОСОБА_1 , номеру кредитного договору, залишок заборгованості.
Таким чином, перехід права вимоги до позивача від первісного кредитора також підтверджується дослідженими доказами.
Судом враховується, що у даній справі відповідач здійснив часткове виконання умов кредитного договору, шляхом сплати грошових коштів за процентами 09.12.2019 у розмірі 926,00 грн, 17.12.2019 у розмірі 464,00 грн та 18.12.2019 у розмірі 2600,00 гривень.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №127/23910/14, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкції - є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
У відповіді на відзив представник позивача просив витребувати у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виписку про рух коштів, а саме поступлення на картку № НОМЕР_2 зазначену позичальником ОСОБА_1 , з 18.11.2019 р. і протягом 3-ох банківських робочих днів.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 ЦПК України. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Враховуючи те, що представник позивача заявив клопотання про витребування доказів з пропущенням строку, зазначеного в ч. 2 ст. 83 ЦПК України, не надав доказів поважності причини пропуску цього строку та не просив про його поновлення, суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід відмовити.
Щодо не співмірності нарахованих відсотків за користування кредитом до тіла кредиту суд зазначає таке.
Згідно з статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року за єдиним унікальним номером 496/3134/19, зазначено, що: «31.14. 10.06.2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування»
Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. 
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. 
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». 
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності)за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. 
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. 
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.».
Приписами ч. 4 ст. 42 Конституції України визначено, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. 
До того ж, як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). 
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013). У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.
Суд встановив, що між сторонами (з урахуванням правонаступництва позивача на підставі договору факторингу) було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору № 266926 від 18.11.2019 даний правочини, в силу відсутності доказів на підтвердження його нікчемності чи визнання його недійсним у встановленому порядку, створює презумпцію його правомірності, у зв`язку з чим вказаний договір споживчого кредиту є обов`язковими для виконання, а зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та їх умов, натомість відповідач не виконав зобов`язань за вказаним договором, допущену заборгованість за кредитним договором ним у встановленому порядку не погашено.
Так, заборгованість відповідача за кредитом (основною сумою боргу) становить за договором кредиту № 266926 від 18.11.2019 7000,00 грн, при цьому, заборгованість за відсотками позивач просить стягнути у розмірі 15330,00 грн, яка більш як у 2 разів перевищує розмір боргу.
Суд вважає, що нараховані позивачем (з урахуванням правонаступництва на підставі договору факторингу) суми по відсоткам за користування кредитом не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. 
При цьому, суд вважає релевантним посилання на вказане вище рішення Конституційного Суду України при вирішенні питання про розмір відсотків за порушення відповідачем грошового зобов`язання, а тому, враховуючи наведене, при вирішенні питання щодо стягнення відсотків, суд, встановивши неспіврозмірність нарахованих відсотків невиконаному зобов`язанню відповідача, та враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважає, що належить зменшити розмір відсотків до розміру, що складатиме 100% від суми заборгованості за тілом кредиту (основною сумою боргу). На переконання суду, саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин, враховуючи знецінення валюти гривні та велику інфляцію в Україні.
Враховуючи наявність у відповідача, непогашеної заборгованості за кредитним договором № 266926 від 18.11.2019, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками частково, а саме стягнути з відповідача заборгованість за відсотками у розмірі 7000,00 гривень. 
У письмових поясненнях представник відповідача посилається на завищений розмір інфляційних втрат, нарахованих позивачем, та зауважує, що суд за певних обставин може зменшити розмір не лише неустойки, штрафу та процентів річних, а й розмір інфляційних втрат.
Однак, суд критично оцінює вказані доводи представника відповідача з огляду на таке.
Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22.
З огляду на наведене доводи відповідача про те, що суд за певних обставин може зменшити розмір інфляційних втрат,є необґрунтованими.
У письмових поясненнях представник відповідача просив суд у разі задоволення позовних вимог розстрочити виконання рішення в частині стягнення суми заборгованості на три рівні частини з урахування його майнового стану.
При вирішенні заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до статті 435 ЦПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року, справа № 2-55/10, провадження № 61-46129св18.
Суд звертає увагу, що складне матеріальне становище не завжди має характер особливих або виняткових обставин, тому матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, та не є обставиною, що утруднює його виконання.
Відповідачем не надано відомостей щодо його майнового стану, зокрема інформації Державної податкової служби чи інших доказів, що унеможливлює суд перевірити зазначені у заяві обґрунтування. Посилання на скрутний матеріальний стан не може бути визнано підставою для відстрочення виконання рішення суду, оскільки це не підтверджено належними та допустимими доказами. 
З урахуванням зазначених обставин, дотримуючись балансу інтересів сторін по справі, суд дійшов висновку, що задоволення вимоги відповідача та встановлення розстрочки виконання рішення суду порушить права позивача по справі, оскільки зазначені у заяві обставини в розумінні ст. 435 ЦПК України не є такими, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.
Щодо стягнення з відповідача 7000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, необхідно вказати на таке.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з вимогами ст.ст. 137, 141 ЦПК України, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду в постанові від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року в справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн позивачем надано: договір про надання правової допомоги № 211090081 від 09.10.2025, акт № 1 прийому-передачі наданих послуг від 09.10.2025, розрахунок суми судових витрат у справі № 308/15165/25 за договором надання позики на умовах фінансового кредиту № 266926 від 18.11.2019, рахунок № 1 від 09.10.2025 та платіжну інструкцію від 13.10.2025 № 2070.
Враховуючи те, що під час розгляду справи відповідач не заявляв клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не надав обґрунтування неспівмірності даних витрат, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 7000,00 грн витрат на професійну правову допомогу.
Беручи до уваги висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача також належить стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1660,74 гривень.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 4, 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 258, 259, 264, 265, 279, 280 - 282, 289, 354 ЦПК України, ст. ст. 549-551, 625, 651, 1049-1050, 1052, 1054 ЦК України, суд,-
УХВАЛИВ:
1. Позовну заяву задовольнити частково.
2. Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» суму заборгованості за кредитним договором № 266926 від 18.11.2049, станом на 13.10.2025, в розмірі 18163,23 грн (вісімнадцять тисяч сто шістдесят три грн 23 коп), з яких:
- 7000,00 грн – заборгованість за основним тілом кредиту;
- 7000,00 грн – заборгованість за відсотками;
- 4163,23,00 грн – інфляційне збільшення.
3. Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» 1660,74 грн (одна тисяча шістсот шістдесят грн 74 коп) на відшкодування витрат по сплаті судового збору та 7000,00 грн (сім тисяч грн 00 коп) понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. 
4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя     Н.І. Зарева