КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/11586/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Київ
Справа № 760/19262/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року, постановлену у складі судді Букіної О.М., про забезпечення позову 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Факторингових послуг» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Леся Володимирівна, про визнання правочину недійсним, визнання дій протиправними, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності, 

встановив:

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року заяву позивача про забезпечення позову - задоволено частково.
Вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме: нежилий будинок, загальною площею 283,6 кв.м. (літ. А), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
В іншій частині заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник співвідповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить її скасувати в частині задоволених вимог заяви.
Стверджує, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, який набув право власності на нежилий будинок на законних підставах в межах відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з протоколом проведення електронного аукціону від 13 березня 2025 року переможець аукціону відповідач ОСОБА_1 сплатив за реквізитами на рахунок Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції суму в розмірі 9 063 615,60 грн. На підставі зазначених дій відповідач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону), яке є чинним. Відтак відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України відповідач ОСОБА_1 набув право власності на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочину.
Крім того, в ухвалі суду не наведено підстав, з огляду на які арешт майна може призвести до поновлення порушених прав позивача в частині заявлених вимог, але він порушує законні права та інтереси власника майна відповідача ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» - Лаврін О.В. просить відмовити в її задоволенні, ухвалу суду - залишити без змін.
Вважає, що в результаті організованої учасниками провадження у справі № 760/19262/20 передачі права власності на іншу особу, позивач був вимушений просити суд залучити нового учасника у справу в якості відповідача (співвідповідача) та повернутись до підготовчого провадження для подання заяви про зміну предмету позову. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого переоформлення майна, що збільшить кількість учасників провадження й затягне розгляд справи.
Доводи апеляційної скарги більше відносяться до розгляду справи по суті, що не здійснювалось судом при постановленні судом ухвали про забезпечення позову, відтак посилання апелянта на дійсність торгів і добросовісність набуття є неналежним обґрунтуванням.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_5 просить її задовольнити, вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд розглянув заяву про забезпечення позову, коли відповідач ОСОБА_1 ще не був залучений стороною у справі. Крім того, ОСОБА_5 був присутнім на судовому засіданні, яке відбувалось 18 квітня 2025 року, але в цей день учасники справи не розглядали вказану заяву.
Підтримує доводи відповідача ОСОБА_1 та вважає його добросовісним набувачем права власності на нерухоме майно.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити з викладених у ній підстав.
В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» - Лаврін О.В. заперечив проти вимог і доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив залишити оскаржувану ухвалу без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що не перешкоджає апеляційному перегляду ухвали суду відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Забезпечуючи позов шляхом накладення арешту, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи відбулася зміна адреси та власника спірного об`єкту нерухомого майна та вказане нерухоме майно на даний час обліковується як нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 724264780000), що належить відповідачу ОСОБА_1 .
Враховуючи предмет позову та межі заявлених вимог, суд вважав обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно: нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 724264780000), що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 .
З огляду на те, що суд прийшов до висновку про накладення арешту на вказане вище майно, правові підстави для здійснення додаткового забезпечення позову шляхом заборони на вчинення дій, які зазначені у заяві від 15.04.2025, відсутні.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають фактичним обставинам і нормам процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 наголошено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 р. у справі № 754/5683/22 зауважено, що серед передумов забезпечення позову законодавець визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, тому можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно, не завжди може бути доречним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише в сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішення немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.
Таким чином, як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, як уже зазначалося вище, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

З виділених матеріалів справи вбачається, що у вересні 2020 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., про визнання правочину недійсним, в якому просив:
- визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 14 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за реєстровим № 1631;
- застосувати наслідки недійсності правочину, зокрема, у вигляді припинення права власності ОСОБА_4 щодо об`єкту нерухомого майна: нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 724264780000), з одночасним поновленням права власності ОСОБА_3 на нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34564875) та одночасним поновленням запису про іпотеку (7702674) згідно з договором іпотеки № 885 від 19 лютого 2008 р., іпотекодержателем за яким є ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг».
В обґрунтування позову зазначив, що 19 лютого 2008 року між Публічним акціонерним товариством «БГ Банк» і ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 27, на забезпечення виконання зобов`язання за яким між ПАТ «БГ Банк» і ОСОБА_3 було укладено також договір іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрованого в реєстрі № 885. Предметом іпотечного договору є нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , і належить на праві власності ОСОБА_3 
22 травня 2018 року між ПАТ «БГ Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Астер - Фінанс» укладено договір факторингу № 27/062018 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Астер - Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_5 за кредитним договором від 19.02.2008 і за договором іпотеки від 19.02.2008.
08 липня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Астер - Фінанс» і позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» укладено договір про відступлення права вимоги №08/07/20, за умовами якого позивач набув право вимоги до ОСОБА_5 за кредитним договором від 19.02.2008 і за договором іпотеки від 19.02.2008.
В липні 2020 року, за результатами ознайомлення з матеріалами справи № 759/13068/19 за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «БК Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Астерс - Фананс», третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги недійсним та отримання публічної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що 14 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. зареєстровано право власності на нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 ; підстава виникнення права власності - договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 14 вересня 2015 року № 1631, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В.
Вважаючи зазначений договір недійсним, позивач звернувся до суду першої інстанції з метою захисту своїх прав та інтересів.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року у справі № 760/19262/20 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
15 квітня 2025 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» звернувся до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, в якій просив:
- накласти арешт на нерухоме майно: нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 ;
- заборонити ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам відчужувати та передавати (виконувати будь - які дії щодо відчуження та передачі) будь-яким способом будь - кому нерухоме майно: нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 ;
- заборонити державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві і Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нерухомого майна: нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_1 .
В обґрунтування заяви зазначив, що 11 квітня 2025 року позивачу стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.03.2025 року було переоформлене право власності на нерухомого майна: нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 . Підставою реєстрації права власності зазначено свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) видане 24.03.2025 року.
Власником даного нерухомого майна зазначено відповідача ОСОБА_1 , тобто у ході розгляду справи змінився власник спірного майна.
Позивач вказує, що вже під час розгляду справи №760/19262/20 відбулась зміна власника нерухомого майна у зв`язку з протиправною зміною адреси, предмета іпотеки та протиправним відкриттям нового розділу щодо іпотечного нерухомого майна за новою адресою без перенесення запису про іпотеку, з використанням правочину про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.09.2015 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що також є предметом судового спору та недійсність якого є предметом перевірки у даній справі, очевидна з огляду на встановлену судами недійсність попередніх правочинів та відсутність переходу прав кредитора до ТОВ «ФК «Агро Фактор» і його правонаступників (справи № 910/2924/15-г та №759/13068/19).
Так, згідно з протоколом з проведення електронного аукціону щодо продажу вищезазначеного нерухомого майна від 13.03.2025, такий продаж відбувався в межах виконавчого провадження №77042335. Згідно даних у виконавчому провадженні боржником є ОСОБА_4 , а стягувачем ОСОБА_6 .
Відповідно до інформації із сайту судової влади у провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебувала справа № 754/2716/24 за позовом ОСОБА_6 до відповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, представником позивача ОСОБА_6 був ОСОБА_7 , який у справі № 760/19262/20, що розглядається, є представником ОСОБА_4 . У рішенні зазначено, що відповідач ( ОСОБА_4 ) визнав вимоги та не заперечував проти задоволення позову.
У виконавчому провадженні № 77042335 від 31 жовтня 2025 року продаж майна відбувся вже 13 березня 2025 року.
Зауважує, що представник ОСОБА_7 , який обізнаний про обставини спору у справі № 760/19262/20, розуміючи фактично доведену недійсність набуття ОСОБА_4 прав на вищезазначене нерухоме майно, затягував усіма можливими способами провадження у справі № 760/19262/20, ініціював провадження про стягнення боргу і представляв інтереси, протилежні інтересам ОСОБА_4 , для стягнення заборгованості та зміни власника майна - продажу майна з торгів, а отже, для ускладнення розгляду справи № 760/19262/20.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 квітня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, ОСОБА_1 залучено до участі у справі як співвідповідача.
Таким чином, з виділених матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно існує юридичний спір стосовно дійсності договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14 вересня 2015 р. № 1631, предметом якого є нежиле приміщення (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_1 .
На доведення викладених у заяві про забезпечення позову обставин позивач надав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 квітня 2025 року (час формування: 15:49:49 год.), з якого вбачається, що на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) від 24 березня 2020 р. № 148, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренком А.В., ухвалено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 березня 2025 р. № 77986909. На підставі зазначеного рішення державного реєстратора відповідач ОСОБА_1 набув право власності на нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Станом на день набуття вказаного нерухомого майна у приватну власність відповідачем ОСОБА_1 даний юридичний спір не був вирішений, судового рішення, яке набрало законної сили, за результатами його розгляду - не ухвалено.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно було відчужене під час розгляду справи, а відтак доводить існування ризиків, пов`язаних із подальшим можливим відчуженням предмету спору.
Вирішуючи питання про співмірність обраного позивачем заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно з позовними вимогами, то як вбачається з копії позовної заяви, позивач заявив вимогу про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за реєстровим № 1631, а також вимогу про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, у вигляді припинення права власності ОСОБА_4 щодо об`єкту нерухомого майна: нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 724264780000), з одночасним поновленням права власності ОСОБА_3 на нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34564875) та одночасним поновленням запису про іпотеку (7702674) згідно з договором іпотеки № 885 від 19 лютого 2008 р., іпотекодержателем за яким є ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг».
Отже, предметом спору є нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 724264780000).
Порушуючи дане судове провадження, позивач мав на меті захистити своє право вимоги іпотекодержателя на підставі іпотечного договору від 19 лютого 2008 року, укладеного з метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання, про що свідчать викладені у позовній заяві підстави позову. При цьому, на момент пред`явлення позову право власності на спірне нерухоме майно набув відповідач ОСОБА_4 , а вже під час розгляду справи - відповідач ОСОБА_1 .
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 р. у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Так, відповідно до абзацу другого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
Тож оскільки визнання недійсним правочину, який є безпосередньою підставою для зміни власника спірного нерухомого майна, та застосування наслідків його недійсності правочину впливатимуть на подальший правовий режим цього нерухомого майна, яке є його предметом, то вибраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленою в цій справі вимогою позову.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до вирішення спору по суті, що наразі є прерогативою місцевого суду, оскільки спір по суті ще не вирішений, судового рішення за результатами розгляду справи - не ухвалено, водночас, в рамках цього апеляційного провадження предметом судового розгляду є вирішення питання про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про відсутність в оскаржуваній ухвалі суду підстав, з огляду на які арешт майна може призвести до поновлення порушених прав позивача в частині заявлених вимог, тоді як вжитий судом захід забезпечення позову порушує законні права та інтереси власника майна відповідача ОСОБА_1 , то апеляційний суд зазначає наступне.
Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника) (постанови Верховного Суду від 21 листопада 2021 р. у справі № 910/10598/21; від 28 серпня 2023 р. у справі № 906/304/23).
Таким чином, інтереси однієї зі сторін не мають виняткового значення при вирішенні питання про вжиття певних заходів забезпечення позову, а врахуванню підлягають інтереси одночасно обох сторін.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах 03 грудня 2021 р. у справі № 910/4777/21, від 11 грудня 2023 р. у справі № 922/3528/23, від 15 серпня 2024 р. у справі № 907/935/21 арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків відповідачу, не позбавляє його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам.
Зважаючи на встановлені обставини справи, що мають значення для питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд апеляційної інстанції вважає, що накладення арешту на нерухоме майно призведе до заборони її можливого подальшого відчуження. Проте, арешт майна не позбавлятиме відповідача ОСОБА_1 користуватися спірним майном на час провадження у цій справі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза відчуження відповідачем нерухомого майна, а отже, не довів, що існує необхідність у забезпеченні позову, є необґрунтованими, оскільки вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (постанова Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22). 
Таким чином, вживаючи захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 724264780000), що належить відповідачу ОСОБА_1 , суд правильно встановив фактичні обставини, що мають значення при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, дотримав норм процесуального права, оскільки встановив, що між сторонами дійсно існує спір, а обраний позивачем захід забезпечення позову буде пропорційним, зважаючи на предмет і підстави позову. 
Разом з тим, при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять обґрунтувань з посиланням на фактичні дані (докази), які б могли слугувати підставою для її скасування.
Встановивши обставини, що мають значення при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для накладення арешту на спірний нежилий будинок (літ. А), загальною площею 283,6 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 724264780000), що належить відповідачу ОСОБА_1 задля забезпечення виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам і нормам процесуального права підстави для скасування ухвали суду першої інстанції - відсутні, а отже в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, ухвалу місцевого суду необхідно залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 29 травня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.