РІШЕННЯ
Іменем України

04 червня 2026 року 
м. Київ

справа №990/124/26
адміністративне провадження № П/990/124/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача: Білоуса О.В.,
суддів: Блажівської Н.Є., Васильєвої І.А., Желтобрюх І.Л., Шишова О.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним відмови надати інформацію на запит та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 09 квітня 2026 року звернувся до суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - Комісія, ВККС України), в якому просив:
визнати протиправними дії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо відмови в наданні інформації на запит ОСОБА_1 від 04 березня 2026 року;
зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України надати ОСОБА_1 повну та достовірну інформацію на його запит від 04 березня 2026 року, в частині надання належним чином завірених копій декларацій родинних зв`язків за формою, визначеною Комісією, поданих суддею Київського апеляційного суду ОСОБА_2, суддею Київського апеляційного суду ОСОБА_3, суддею Київського апеляційного суду ОСОБА_4, суддею Київського апеляційного суду ОСОБА_5, суддею Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_6, за період з 2020 року по 2025 рік включно, у п`ятиденний строк передбачений частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Комісія протиправно відмовила йому у наданні копій запитуваних декларацій родинних зв`язків суддів на його запит на отримання публічної інформації.
29 квітня 2026 року на адресу Верховного Суду надійшов письмовий відзив відповідача на позовну заяву, у якому він вказує про свою незгоду з викладеними позивачем у позові доводами та повідомляє свою думку про його безпідставність та необґрунтованість. При цьому зазначає, що в листі-відповіді на інформаційний запит позивача, вказані об`єктивні підстави, що унеможливлювали на час звернення надання запитуваних копій документів. Комісія жодним чином не порушила вимог Конституції України, Законів України «Про судоустрій і статус суддів», «Про доступ до публічної інформації», оскільки діяла в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України.
Відзив на позовну заяву доставлено до ДУ «Київський слідчий ізолятор» для вручення ОСОБА_1 04 травня 2026 року (номер відправлення R067159562414) та станом на день розгляду справи в суді відповіді на відзив до Верховного Суду не надходило.
27 та 28 травня 2026 року суддями Желтобрюх І.Л. та Блажівською Н.Є. подано заяви про самовідвід.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви судді Желтобрюх І.Л. про самовідвід від участі у розгляді справи №990/124/26.
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви судді Блажівської Н.Є. про самовідвід від участі у розгляді справи №990/124/26.
28 травня 2026 року від судді Васильєвої І.А. надійшло повідомлення про розкриття інформації.
29 травня 2026 року засвідчені копії ухвал про відмову у задоволенні відводів суддів, повідомлення про розкриття інформації доставлені за адресою тимчасового місця перебування ОСОБА_1 ДУ «Київський слідчий ізолятор».
29 травня 2026 року засвідчені копії ухвал про відмову у задоволенні відводів суддів, повідомлення про розкриття інформації направлені за адресою Державної установи «Менська виправна колонія (№91)», де, за інформацією наданою на електронну пошту, на даний час перебуває позивач.
Також, 29 травня 2026 року копії вказаних документів направлено на електронну адресу для листування, вказану позивачем у позовній заяві.
01 червня 2026 року адвокат Мацко Володимир Володимирович на підставі ордера від 10 липня 2025 року на надання правової допомоги ОСОБА_1 отримав доступ до електронних матеріалів цієї справи.
Станом на день розгляду справи, будь-яких заяв чи клопотань від позивача та адвоката Мацко В.В. до Верховного Суду не надходило.
Верховний Суд, з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, обґрунтовуючи свою позицію, дослідивши надані ними докази на підтвердження заявлених вимог та заперечень і матеріали судової справи, встановив таке.
04 березня 2026 року в порядку, визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації», ОСОБА_1 направив до Комісії запит на отримання публічної інформації (вх. №27пі-Д-150/26 від 16 березня 2026 року), в якому просив надати належним чином завірені копії декларацій родинних зв`язків за формою, визначеною Комісією, поданих суддею Київського апеляційного суду ОСОБА_2, суддею Київського апеляційного суду ОСОБА_3., суддею Київського апеляційного суду ОСОБА_4., суддею Київського апеляційного суду ОСОБА_5., суддею Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_6., за період з 2020 року по 2025 рік включно.
20 березня 2026 року, за результатами розгляду інформаційного запиту ОСОБА_1 , Комісією надано відповідь (вих. № Д-1709/26) та повідомлено про те, що загальний доступ до запитуваних матеріалів є обмеженим з метою запобігання можливим кримінальним правопорушенням стосовно суддів, для охорони безпеки та здоров`я суддів, захисту репутації та інших прав суддів, оскільки розголошення такої інформації в період дії воєнного стану в Україні може створити реальні ризики фізичного чи морального тиску, завдати істотної шкоди безпеці та здоров`ю суддів та негативно вплинути на авторитет та неупередженість правосуддя Комісії як єдиного органу в системі суддівського врядування, на який покладено повноваження, зокрема, щодо забезпечення введення суддівського досьє (надання інформації з нього).
Враховуючи, що загальний доступ до матеріалів суддівського досьє, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , не забезпечується, тому надання відомостей та копій документів, наявних в суддівських досьє, неможливе.
Не погодившись із відмовою ВККС України в наданні інформації на запит, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із цим позовом.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Стаття 34 Конституції України закріплює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). 
Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, закріплює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.
Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України від 02.10.1992 № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII).
За визначенням термінів, наведених у статті 1 Закону № 2657-XII інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Статтею 2 Закону № 2657-XII визначено, що основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією.
Основними напрямами державної інформаційної політики у розумінні приписів частини першої статті 3 Закону № 2657-XII є, зокрема: забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації; забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 Закону № 2657-XII визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2657-XII право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та медіа про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.
Частиною другою статті 6 Закону № 2657-XII передбачено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Згідно із частинами першою, другою статті 7 Закону № 2657-XII право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України від 13.01.2011 №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI).
Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Частиною першою статті 2 Закону № 2939-VI визначено, що метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Пунктами 1, 5 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 Закону № 2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом.
Статтею 5 Закону № 2939-VI визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних вебсайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному вебпорталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Згідно із частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (частина восьма статті 6 Закону № 2939-VI).
Згідно зі статтею 10-1 Закону № 2939-VI публічна інформація у формі відкритих даних - це публічна інформація у форматі, що дозволяє її автоматизоване оброблення електронними засобами, вільний та безоплатний доступ до неї, а також її подальше використання.
Розпорядники інформації зобов`язані надавати публічну інформацію у формі відкритих даних на запит, оприлюднювати і регулярно оновлювати її на єдиному державному вебпорталі відкритих даних та на своїх вебсайтах.
Публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення.
Будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації.
Публічна інформація, що містить персональні дані фізичної особи, оприлюднюється та надається на запит у формі відкритих даних у разі додержання однієї з таких умов: 1) персональні дані знеособлені та захищені відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»; 2) фізичні особи (суб`єкти даних), персональні дані яких містяться в інформації у формі відкритих даних, надали свою згоду на поширення таких даних відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»; 3) надання чи оприлюднення такої інформації передбачено законом; 4) обмеження доступу до такої інформації (віднесення її до інформації з обмеженим доступом) заборонено законом.
Перелік наборів даних, що підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, вимоги до формату і структури таких наборів даних, періодичність їх оновлення визначаються Кабінетом Міністрів України. Одночасно до такого переліку Кабінет Міністрів України обов`язково включає інформацію, доступ до якої у формі відкритих даних передбачено законом.
Створення та забезпечення функціонування єдиного державного веб-порталу відкритих даних здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері електронного урядування.
Пунктом 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Згідно із частиною четвертою статті 13 Закону № 2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 15 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати іншу інформацію про діяльність суб`єктів владних повноважень, порядок обов`язкового оприлюднення якої встановлений законом.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Частиною першою статті 92 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) установлено, що ВККС України є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.
На виконання положень статті 10-1 Закону № 2939-VI постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 835 затверджено Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, яке визначає вимоги до формату і структури наборів даних, що підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, періодичність оновлення та порядок їх оприлюднення, а також перелік таких наборів даних.
До переліку наборів даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, включено зокрема, Реєстр декларацій родинних зв`язків та доброчесності.
Відповідно до частини третьої статті 61 Закону № 1402-VIII декларація родинних зв`язків судді є відкритою для загального доступу через оприлюднення на офіційному вебсайті ВККС України.
Предметом спору є протиправні, на думку позивача, дії Комісії щодо відмови в наданні інформації (копій деклараційній родинних зв`язків суддів) на його запит.
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що у звичайних умовах ВККС України мала законодавчо встановлений обов`язок вести Реєстр декларацій доброчесності та родинних зв`язків суддів і кандидатів на посаду судді, а також забезпечувати його оприлюднення у формі відкритих даних.
Цей обов`язок Комісія виконувала до запровадження воєнного стану, що підтверджується інформацією з Єдиного державного вебпорталу відкритих даних. Зокрема, відповідно до наявних відомостей, останнє оновлення набору даних «Реєстр декларацій родинних зв`язків та доброчесності» відбулося 15 лютого 2022 року.
Проте 24 лютого 2022 року у зв`язку з оголошенням в Україні воєнного стану та з урахуванням рішення Ради суддів України від 24 лютого 2022 року № 9, в якому висловлено пропозицію обмежити публічний доступ до відповідних розділів офіційного сайту ВККС України, у яких розміщена інформація щодо декларацій доброчесності, родинних зв`язків, інформація щодо суддівських досьє та досьє кандидатів на посаду судді, Комісія на підставі частини другої статті 6 Закону № 2939-VI в інтересах національної безпеки та безпеки громадян (зокрема суддів, членів їх сімей та близьких осіб) обмежила публічний доступ до декларацій доброчесності та родинних зв`язків. У зв`язку із цим така інформація також не підлягає опублікуванню у формі відкритих даних.
Верховний Суд наголошує, що право на доступ до інформації є однією з основоположних свобод, закріплених як у національному законодавстві, так і в міжнародних актах.
Водночас як Конституція України, так і міжнародне законодавство передбачають, що право на доступ до інформації не є абсолютним та може бути обмежене законом за певних умов.
Так, за змістом пункту 3 статті 19 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права здійснення права на свободу вираження, зокрема права отримувати і поширювати інформацію, накладає особливі обов`язки і особливу відповідальність. Воно може бути обмежене законом, якщо це необхідно, зокрема для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моралі населення.
Подібне регулювання міститься у статті 10 Конвенції, відповідно до пункту 2 якої здійснення права на отримання і поширення інформації може підлягати обмеженням, якщо вони передбачені законом, є необхідними в демократичному суспільстві та спрямовані на захист інтересів національної безпеки, територіальної цілісності, громадської безпеки, запобігання заворушенням чи злочинам, охорони здоров`я чи моралі, захисту репутації чи прав інших осіб, запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету та безсторонності суду.
Саме тому частина третя статті 34 Конституції України установлює, що здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Конституційний Суд України у Рішенні від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 наголосив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012).
Згідно з позицією Конституційного Суду України обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Конституційний Суд України також зазначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019).
Таким чином, за позицією Конституційного Суду України, право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини Рішення Першого сенату Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року № 1-р(I)/2020).
Варто зауважити, що відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55- 63 цієї Конституції.
Оскільки у статті 64 Конституції України немає посилання на її статтю 34, то право на доступ до публічної інформації може бути обмежено в умовах воєнного або надзвичайного стану, якщо це є необхідним для захисту національної безпеки, громадського порядку, прав інших осіб або для підтримання авторитету та неупередженості правосуддя.
Водночас таке обмеження може здійснюватися виключно на підставі закону та має відповідати принципам демократичного суспільства, зокрема законності, необхідності та пропорційності.
Щоб визначити, чи було обґрунтованим обмеження в доступі до інформації, при аналізі відповідних справ Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та вітчизняні суди застосовують «трискладовий тест».
Велика палата ЄСПЛ у рішенні від 08 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський комітет проти Угорщини» (заява № 18030/11) зазначила, що оцінка того, чи є відмова в доступі до інформації втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, має здійснюватися з урахуванням конкретних обставин справи (пункт 157).
Для цього суди повинні оцінити такі критерії (пункти 158- 170).
Мета запитувача. Визначається, чи справді отримання інформації необхідне для реалізації функцій запитувача зі сприяння публічній дискусії з питань суспільного інтересу та чи створить ненадання інформації суттєву перешкоду свободі вираження поглядів.
Природа інформації. Відомості, щодо яких запитується доступ, повинні відповідати критеріям «трискладового тесту», тобто збиратися в інтересах суспільства.
Роль запитувача. На захист свого права на доступ до інформації можуть претендувати насамперед журналісти, науковці, громадські активісти (зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж), а також громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями суспільного інтересу.
Готовність та доступність інформації. Надання інформації не повинно покладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.
Про необхідність застосування «трискладового тесту» ЄСПЛ також зазначає в пункті 25 рішення від 05 жовтня 2023 року у справі «Аврамчук проти України» (заява № 65906/13). Суд дійшов висновку, що національні суди не пояснили, чому частина п`ята статті 6 Закону № 2939-VI або його «трискладовий тест» не були застосовані у справі заявника. Це призвело до того, що суди не здійснили балансування потенційних інтересів, зокрема інтересу заявника в доступі до інформації суспільного значення та необхідності захисту прав приватних осіб.
Так, хоча «трискладовий тест» прямо не згадується в українському законодавстві, але за усталеною правозастосовчою практикою він є засобом перевірки наявності необхідних умов для обмеження доступу до інформації. Іншими словами, обмеження доступу до публічної інформації без застосування «трискладового тесту» є незаконним і порушує право особи на інформацію. При цьому «трискладовим» тест названо тому, що він передбачає три умови, наявність яких (усіх разом) вимагається для обмеження доступу до інформації.
Для визначення можливості обмеження доступу до інформації застосовується «трискладовий тест» за частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI. Якщо розпорядник інформації встановив, що запитувана інформація належить до інформації з обмеженим доступом, він має визначити її вид (конфіденційна, таємна або службова).
Наступний крок - з`ясувати, чи стосується запитувана інформація: інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку; можливого виникнення заворушень або злочинів у разі її розголошення; охорони здоров`я населення; захисту репутації або прав інших осіб; отримання інформації конфіденційним шляхом; авторитету та неупередженості правосуддя.
Якщо на всі поставлені питання відповідь негативна, розпорядник інформації надає доступ до запитуваної інформації.
Якщо хоча б на одне з поставлених вище питань є позитивна відповідь, розпорядник інформації має визначити, чи спричинить розголошення інформації істотну шкоду зазначеним інтересам.
Якщо відповідь на це питання негативна - запитувана інформація надається. Якщо відповідь позитивна - розпорядник інформації має визначити, чи переважає шкода від її оприлюднення над суспільним інтересом у її отриманні.
У разі позитивної відповіді - відмовляють у доступі до інформації. У випадку негативної відповіді - доступ до інформації надають.
Таким чином, передумовою для визначення підстав відкритості чи обмеження інформації є застосування «трискладового тесту».
Отже, як національні, так і міжнародні норми прямо передбачають можливість обмеження доступу до інформації, якщо це здійснюється на законних підставах, відповідає принципу домірності та спрямоване на захист важливих суспільних інтересів.
Однак при обмеженні доступу до інформації суб`єкт владних повноважень має дотримуватися балансу між суспільним інтересом до відповідної інформації та необхідністю захисту прав приватних осіб, якими в цьому випадку є судді, кандидати на посаду судді, а також члени їхніх родин і близькі особи.
Таким чином, у таких випадках відбувається зіставлення публічних та приватних інтересів, а завданням суду при вирішенні спору є встановлення того, який інтерес переважає.
Так, Законом України від 14 травня 2025 року № 4433-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення безпеки окремих категорій осіб під час дії воєнного стану» розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII було доповнено пунктом 91, яким установлено особливості доступу до інформації під час дії воєнного стану.
Зокрема, установлено, що на період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, обмежуються для загального доступу:
1) будь-яка інформація суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) особи, яка проходить військову службу, щодо такої служби;
2) будь-яка інформація суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді), декларації родинних зв`язків судді (кандидата на посаду судді) про членів сім`ї та близьких осіб, які:
є військовослужбовцями;
перебувають на території ведення активних бойових дій (для яких не визначено дату завершення бойових дій) або тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України (для яких не визначено дату завершення тимчасової окупації), включених до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, з підстав, що не залежать від волі таких членів сім`ї або близьких осіб (полон, стан здоров`я тощо). Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку;
належать до інших категорій осіб, зазначених у частинах сьомій - чотирнадцятій статті 45 Закону України "Про запобігання корупції", декларації яких відповідно до пункту 2-11 розділу XIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про запобігання корупції" не підлягають відображенню у відкритому доступі.
Вища кваліфікаційна комісія суддів України обмежує доступ до інформації (матеріалів), передбачених цим пунктом, у разі надходження обґрунтованого письмового клопотання судді або кандидата на посаду судді.
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 01.10.2025 № 182/зп-25 затверджено Порядок обмеження загального доступу до інформації (матеріалів) на період дії воєнного стану в Україні відповідно до пункту 91 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до цього Порядку, загальний доступ до декларацій родинних зв`язків, декларацій доброчесності та інформації (матеріалів) суддівського досьє тимчасово обмежується у разі наявності передбачених законом підстав, зокрема, якщо така інформація стосується:
суддів або кандидатів на посаду судді, які проходять військову службу;
членів їх сімей або близьких осіб, які є військовослужбовцями,
перебувають на територіях ведення активних бойових дій чи тимчасово
окупованих територіях,
або належать до категорій осіб, декларації яких відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» не підлягають відображенню у відкритому доступі.
Рішенням Комісії від 17.11.2025 № 202/зп-25 внесено зміни до рішення Комісії від 01.10.2025 № 182/зп-25 у частині строку забезпечення відповідного доступу до декларацій родинних зв`язків та доброчесності судді (кандидата на посаду судді) на офіційному вебсайті Комісії та вирішено, що такий доступ забезпечуватиметься згідно з окремим рішенням Комісії. На сьогодні таке рішення Комісії не ухвалено.
Рішенням Ради суддів України від 13.11.2025 №48 вирішено:
1. Вважати, що:
- порядок формування, ведення та доступу до суддівського досьє встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та актами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України і є спеціальним правовим режимом, який має пріоритет над загальними положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації», а тому доступ до матеріалів суддівського досьє не може надаватися у порядку задоволення запитів на інформацію за правилами Закону України "Про доступ до публічної інформації";
- з огляду на характер і зміст відомостей, які містяться в суддівському досьє (персональні дані, інформація про членів сім`ї, майнові об`єкти, місце проживання, медичні, службові та інші чутливі дані), така інформація належить до службової інформації з обмеженим доступом і підлягає захисту відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» та частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»;
- загальний доступ до матеріалів суддівського досьє (відкритої частини) може забезпечуватися виключно через офіційний вебсайт Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, у тому обсязі та у спосіб, визначених ВККС України, і лише щодо суддів та кандидатів на посаду судді, які беруть участь у процедурах кваліфікаційного оцінювання або конкурсних процедурах/доборах, з урахуванням особливостей правового режиму воєнного стану;
- такий доступ підлягає негайному припиненню після завершення участі відповідного судді або кандидата у зазначених процедурах;
- спеціальний (повний) доступ до матеріалів суддівського досьє може надаватися лише визначеним законом суб`єктам (зокрема членам Громадської ради доброчесності, дисциплінарним органами, органам суддівського врядування) і виключно в межах відповідних процедур та за умови дотримання встановлених гарантій нерозголошення.
2. Враховуючи правову природу та мету впровадження інституту декларацій родинних зв`язків і декларацій доброчесності, як інструменту забезпечення прозорості та громадського контролю за доброчесністю суддів, вважати загальний відкритий доступ до таких декларацій базовим режимом їх оприлюднення, відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про доступ до публічної інформації».
3. На період дії воєнного стану може застосовуватися тимчасове обмеження відкритого доступу до окремих відомостей, що містяться у таких деклараціях, за заявою судді та у порядку, визначеному Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.
Вища кваліфікаційна комісія суддів України, розглядаючи вмотивоване клопотання судді про обмеження доступу до окремих відомостей декларацій, не повинна обмежуватися виключно переліком випадків, прямо згаданих у законі, а зобов`язана оцінювати індивідуальні ризики та конкретні обставини, що можуть створювати загрозу безпеці, приватності чи незалежності судді.
Інформація, доступ до якої обмежено в установленому порядку, не може надаватися за запитами відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що, з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 липня 2025 року у справі № 990/406/24, а також з урахуванням положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та згаданих вище актів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 01 жовтня 2025 року № 182/зп-25, порядок формування, зберігання, оприлюднення та обмеження доступу до матеріалів суддівського досьє та пов`язаних із ним відомостей врегульований спеціальним законом, який визначає виключний механізм доступу до таких матеріалів.
У зв`язку з цим, спеціальні норми Закону № 1402-VIII мають пріоритет над загальними положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації». Доступ до матеріалів суддівського досьє, у тому числі до інформації про членів сім`ї та близьких осіб судді, може здійснюватися виключно у спосіб і в порядку, прямо визначених Законом № 1402-VIII та актами ВККС України.
Відтак, застосування загального механізму доступу до публічної інформації не може розглядатися як правова підстава для отримання копій матеріалів суддівського досьє або відомостей, що містяться в ньому, поза межами та поза процедурою, встановленою спеціальним законом. Надання таких копій або витягів у відповідь на індивідуальні запити порушувало б вимоги частини сьомої статті 85 Закону № 1402- VIII, пункту 91 розділу XII цього Закону.
Так, ВККС України, обґрунтовуючи відмову в наданні запитуваної інформації на запит позивача, у листі від 20 березня 2026 року зазначає, що в умовах військової агресії російської федерації проти України розголошення інформації щодо суддів, членів їхніх сімей та близьких осіб може становити загрозу національній безпеці, територіальній цілісності, життю, здоров`ю та безпеці суддів, членів їх сімей та близьких осіб, а також провокувати вчинення правопорушень щодо них, у тому числі кримінальних. 
У період дії воєнного стану ймовірність шкоди життю, здоров`ю та безпеці суддів і їх близьких осіб переважає суспільний інтерес у негайному та безумовному доступі до матеріалів суддівських досьє.
З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що наведені Комісією аргументи про необхідність тимчасового обмеження доступу до декларацій родинних зв`язків та доброчесності суддів, в тому числі на запит на інформацію в порядку Закону № 2939-VI, загалом узгоджуються з «трискладовим тестом», передбаченим частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI.
Законна мета (легітимний інтерес). В умовах воєнного стану захист національної безпеки, територіальної цілісності та громадського порядку, а також гарантування безпеки суддів, членів їхніх сімей і близьких осіб, підтримання авторитету та неупередженості правосуддя становлять законну мету, яка прямо передбачена Конституцією України та спеціальним законодавством.
Реальна (істотна) шкода. З огляду на воєнну агресію російської федерації оприлюднення детальних відомостей про суддів і їхні родинні зв`язки може створити реальні ризики фізичного чи морального тиску, а також провокувати вчинення протиправних дій або використання відповідних даних на шкоду національній безпеці.
Особливо небезпечними такі відомості можуть бути у випадках, коли близькі особи суддів примусово залишаються на тимчасово окупованій території. У такому разі зв`язок із суддею, а також розкриття інформації про вид діяльності таких осіб може ставити під загрозу життя та здоров`я цих осіб.
Окрім цього, ВККС України може не володіти актуальною інформацією про залучення суддів чи їхніх близьких до оборони України, що посилює ризики, пов`язані з розголошенням даних у відкритому доступі.
Співмірність (перевага шкоди над суспільним інтересом). У період дії воєнного стану потенційна шкода життю, здоров`ю та безпеці суддів і їхніх близьких осіб може переважати над суспільним інтересом у негайному та безумовному доступі до всього обсягу їхніх декларацій.
Водночас це не означає повну відсутність громадського контролю. Так, законодавством передбачена Громадська рада доброчесності, яка складається з представників громадських організацій, що спеціалізуються на питаннях судової сфери. Ця рада має доступ до необхідної інформації із суддівських досьє (досьє кандидатів на посаду судді), що дозволяє здійснювати контроль за їхньою доброчесністю без створення додаткових загроз для суддів або членів їхніх родин.
Отже, інші механізми громадського контролю (зокрема, через Громадську раду доброчесності) дозволяють суспільству й надалі відстежувати питання доброчесності суддів.
Судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється судами адміністративної юрисдикції за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Ураховуючи, що ВККС України довела доцільність, необхідність та пропорційність обмеження доступу до декларацій родинних зв`язків та доброчесності у зв`язку з оголошенням в Україні воєнного стану в інтересах національної безпеки, безпеки громадян (суддів, членів їх сімей та близьких осіб) і для підтримання авторитету та неупередженості правосуддя, а також ураховуючи, що в статті 64 Конституції України, яка визначає перелік обмежень окремих конституційних прав і свобод людини і громадянина в умовах воєнного або надзвичайного стану, відсутнє посилання на статтю 34 Конституції України, то дії ВККС України щодо обмеження доступу до спірної публічної інформації відповідають критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.
За цих обставин Верховний Суд доходить висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 22, 242 - 246, 250, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним відмови надати інформацію на запит та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити. 
Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач О.В.Білоус
Судді Н.Є.Блажівська
І.А.Васильєва
І.Л.Желтобрюх
О.О.Шишов