СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року м. Харків Справа № 922/3837/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.
за участю представників Товариства з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря"

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря" (вх. №654 Х/1) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 25.03.2026 (повний текст складено 30.03.2026) у справі № 922/3837/25 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря", 64401, Харківська обл., Красноградський р-н., смт. Зачепилівка, вул. 14 Гвардійської Стрілецької Дивізії, 46
до Зачепилівської селищної ради, 64401, Харківська обл., Берестинський р-н., смт. Зачепилівка, вул. Центральна, 56
3-і особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:
1. Фізична особа ОСОБА_1 ,
2. Фізична особа ОСОБА_2 
про визнання незаконними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Заповіт Кобзаря” (позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Зачепилівської селищної ради (відповідач) про:
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025 “Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області”;
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4965 від 10.09.2025 року “Про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області”;
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4975 від 24.09.2025 “Про припинення права оренди земельної ділянки та розірвання договору оренди землі”.
06.03.2026 від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 5545/26) щодо зміни предмету позову.
06.03.2026 від позивача через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява (вх. №5547/26).
06.03.2026 від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 5549/26) щодо обґрунтування юрисдикції.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.03.2026 постановлено:
1. У задоволені клопотання позивача (вх. № 5545/26 від 06.03.2026) про зміну предмету позову відмовити.
2. Уточнену позовну заяву (вх. №5547/26 від 06.03.2026) та додані до неї документи повернути позивачу.
3. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Заповіт Кобзаря” до Зачепилівської селищної ради про:
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025 “Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області”;
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4965 від 10.09.2025 “Про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області” на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із тим, що спір у цій частині не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
3.1. Роз`яснити позивачу, що спір у цій частині відноситься до юрисдикції адміністративних судів.
Відмовляючи у прийнятті заяви про зміну предмета позову, суд виходив із того, що позивач, посилаючись на частину 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, фактично вийшов за межі передбаченого цією нормою права. Суд встановив, що подана уточнена позовна заява містить нову самостійну позовну вимогу – про визнання незаконними дій відповідача щодо одностороннього розірвання договору оренди. Така вимога не була предметом первісного позову, ґрунтується на інших фактичних обставинах та спрямована на захист іншого за змістом права.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач фактично здійснив одночасну зміну і предмета, і підстав позову, що суперечить імперативним приписам процесуального закону. Більше того, за своєю суттю така заява є новим позовом, який не може бути розглянутий у межах уже відкритого провадження. Саме тому суд відмовив у прийнятті відповідного клопотання та повернув уточнену позовну заяву без розгляду, роз`яснивши позивачу право на звернення з окремим позовом у загальному порядку.
Окремо суд мотивував закриття провадження у частині вимог про визнання незаконними та скасування рішень селищної ради щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою. У цій частині суд виходив із необхідності правильного визначення предметної юрисдикції спору. Проаналізувавши характер спірних правовідносин, суд встановив, що оскаржувані рішення прийняті органом місцевого самоврядування при здійсненні владних управлінських функцій, а тому мають публічно-правовий характер.
Суд звернув увагу, що сам факт існування договору оренди земельної ділянки не змінює природу спірних правовідносин, оскільки предметом оскарження є не порушення вже набутого речового права, а правомірність владних рішень суб`єкта владних повноважень. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок прийняття спірних рішень у третіх осіб виникли речові права на земельну ділянку або що відбулося її фактичне вибуття з користування позивача.
За таких умов суд дійшов висновку, що спір у цій частині є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відтак, провадження у справі в цій частині підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України як таке, що не підлягає розгляду в господарських судах.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря" з ухвалою суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційний суд ухвалу Господарського суду Харківської області від 25.03.2026 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, скаржник зазначає, що:
- суд помилково ототожнив факт прийняття рішення органом місцевого самоврядування із наявністю владних управлінських відносин, не врахувавши реальної суті спірних правовідносин. Скаржник наголошує, що земельна ділянка перебуває у нього на праві оренди на підставі чинного договору, строк якого продовжений до 2030 року, а відтак будь-які рішення відповідача щодо цієї ділянки безпосередньо впливають на його майнові права як орендаря. У зв`язку з цим апелянт зазначає, що оскаржувані рішення селищної ради фактично змінюють правовий режим земельної ділянки, оскільки визначають її джерелом для виділення паїв третім особам, що суперечить умовам договору оренди та порушує принцип правової визначеності. Таким чином, на думку скаржника, спір виник не у сфері публічно-правових відносин, а з приводу порушення його приватного майнового права - права користування земельною ділянкою. Апелянт підкреслює, що між ним та відповідачем відсутні відносини владного підпорядкування, натомість існують договірні орендні відносини, які характеризуються юридичною рівністю сторін. Саме тому звернення до суду зумовлене захистом цивільного права, а не оскарженням управлінських функцій органу влади. Відтак висновок суду про адміністративну юрисдикцію спору скаржник вважає помилковим;
- суд першої інстанції неправильно кваліфікував подану заяву позивачем як новий позов. На переконання апелянта, додана вимога про визнання незаконними дій щодо розірвання договору оренди не є самостійною, а має похідний характер від основної вимоги про скасування рішення про припинення права оренди. Скаржник зазначає, що фактичні обставини спору залишилися незмінними: як у первісному, так і в уточненому позові йдеться про незаконність дій відповідача, спрямованих на припинення орендних відносин. Відповідно, зміни стосуються лише способу захисту порушеного права, а не підстав позову.

Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.
У судове засідання від 04.05.2026 з`явилися представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря". Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце повідомлені належним чином.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила такі обставини справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю “Заповіт Кобзаря” (позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Зачепилівської селищної ради (відповідач) про:
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025 року “Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області”;
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4965 від 10.09.2025 року “Про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області”;
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4975 від 24.09.2025 року «Про припинення права оренди земельної ділянки та розірвання договору оренди землі».
Також до стягнення заявлені судові витрати та витрати понесені за отриману правничу допомогу.
Позивачем було подано до Господарського суду Харківської області заяву про забезпечення позову (вх. № 3837 від 03.11.2025).
Ухвалою суду від 03.11.2025 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову (вх. № 3837 від 03.11.2025) відмовлено.
07.11.2025 від позивача через канцелярію суду надійшла позовна заява із усунутими недоліками (вх. № 25978/25), прохальна частина якої викладена позивачем наступного змісту:
- визнати незаконним та скасувати рішення Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області»;
- визнати незаконним та скасувати рішення Зачепилівської селищної ради №4965 від 10.09.2025 «Про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області»;
- визнати незаконним та скасувати рішення Зачепилівської селищної ради №4975 від 24.09.2025 «Про припинення права оренди земельної ділянки та розірвання договору оренди землі»;
- стягнути з відповідача Зачепилівської селищної ради на користь ТОВ «Заповіт Кобзаря» судовий збір та витрати понесені ним за отриману правничу допомогу в розмірі 40000,00 грн.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря" на ухвалу Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 у справі №922/3837/25 задоволено частково. Ухвалу Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 у справі №922/3837/25 скасовано частково. Викладено резолютивну частину ухвали в наступній редакції: "Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря" про забезпечення позову - задовольнити частково. Забезпечити позов шляхом заборони Зачепилівській селищній раді Берестинського району Харківської області та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням державної реєстрації припинення іншого речового права оренди ТОВ "Заповіт Кобзаря" земельної ділянки площею 11,4767 га, кадастровий №6322284500:06:000:0015, на підставі рішення Зачепилівської селищної ради №4975 від 24.09.2025. В іншій частині заяви відмовити ".
06.03.2026 від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 5545/26) щодо зміни предмету позову.
06.03.2026 від позивача через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява (вх. № 5547/26).
06.03.2026 від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 5549/26) щодо обґрунтування юрисдикції. 
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.03.2026 постановлено:
1. У задоволені клопотання позивача (вх. № 5545/26 від 06.03.2026) про зміну предмету позову відмовити.
2. Уточнену позовну заяву (вх. №5547/26 від 06.03.2026) та додані до неї документи повернути позивачу.
3. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Заповіт Кобзаря” до Зачепилівської селищної ради про:
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025 “Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області”;
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4965 від 10.09.2025 “Про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області” на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із тим, що спір у цій частині не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
3.1. Роз`яснити позивачу, що спір у цій частині відноситься до юрисдикції адміністративних судів.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря" з ухвалою суду не погодилось та звернулось до апеляційного суду зі скаргою.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Предметом розгляду у цій справі є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря" про визнання незаконними та скасування рішень Зачепилівської селищної ради.
Натомість предметом апеляційного перегляду є перевірка законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції від 25.03.2026 в частині: відмови у задоволенні клопотання позивача про зміну предмета позову та повернення уточненої позовної заяви; закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо оскарження рішень органу місцевого самоврядування з підстав їх непідвідомчості господарським судам. 
Отже, апеляційний суд не вирішує спір по суті заявлених вимог, а здійснює перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питань щодо меж позову та належної юрисдикції спору і закриття провадження у відповідній частині, а також оцінює, чи були підстави для відмови у зміні предмета позову.

Щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо оскарження рішень органу місцевого самоврядування з підстав їх непідвідомчості господарським судам.
Місцевий господарський суд під час постановлення оскаржуваної ухвали, виходив із того, що спір у цій частині не належить до юрисдикції господарських судів.
Зокрема, суд першої інстанції встановив, що оскаржувані рішення відповідача стосуються надання дозволів третім особам на розробку проектів землеустрою, тобто прийняті органом місцевого самоврядування при здійсненні ним владних управлінських функцій. За таких обставин, на думку суду, між сторонами у відповідній частині виникли не приватноправові, а публічно-правові відносини, в яких відповідач реалізує владні повноваження.
Крім того, суд зазначив, що такі рішення самі по собі не породжують, не змінюють і не припиняють речових прав на земельну ділянку, оскільки надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом та не тягне безпосереднього виникнення у третіх осіб права власності чи користування земельною ділянкою.
З огляду на викладене, місцевий суд дійшов висновку, що заявлені вимоги у цій частині не пов`язані з порушенням цивільного чи господарського права позивача, а спрямовані на оскарження управлінських рішень суб`єкта владних повноважень, що підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Саме з цих підстав, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, суд закрив провадження у справі в зазначеній частині як таке, що не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та, в свою чергу, зазначає таке.
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція)).
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 в справі «Сокуренко і Стригун проти України»).
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
В абзаці першому частини першої статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Статтею 20 ГПК України встановлено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та визначеного, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Відтак, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори і в тому разі, якщо сторонами в судовому процесі виступають фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено процесуальним законом.
З аналізу вищевикладеного слідує, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною 1 статті 2 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
За статтею 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України "Про оренду землі").
За змістом положень частин першої, другої статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.
За частиною першою статті 25 Закону України "Про оренду землі" орендар земельної ділянки має право:
- самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі;
- за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження;
- отримувати продукцію і доходи;
- здійснювати в установленому законодавством порядку за письмовою згодою орендодавця будівництво водогосподарських споруд та меліоративних систем.
За частиною другою цієї ж статті орендар земельної ділянки зобов`язаний:
- приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, але не раніше державної реєстрації відповідного права оренди;
- виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі;
- дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, водного фонду
Права та обов`язки орендодавця земельної ділянки визначені статтею 24 цього ж Закону.
Отже, договір оренди землі укладається саме на платній основі і створює для орендаря правомочності з володіння та користування земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей.
За змістом статтей 3 та 4 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовуючи позовні вимог про:
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025 року “Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області”;
- визнання незаконним та скасування рішення Зачепилівської селищної ради №4965 від 10.09.2025 року “Про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області”,
зокрема зазначає, що згідно договору оренди землі б/н від 11.05.2016 укладеному між Головним управлінням Держгеокадастру в Харківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю “Заповіт Кобзаря”, останній є орендарем земельної ділянки площею 11,4767 га, кадастровий №6322284500:06:000:0015, що розташована за межами населених пунктів на території Чернещинської сільської ради Зачепилівського району Харківської області. 
10.04.2023 між Зачепилівською селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю “Заповіт Кобзаря” було укладено додаткову угоду до Договору оренди землі б/н від 11.05.2016.
Пунктом 1 цієї додаткової угоди визначено: у зв`язку із переходом до Зачепилівської селищної ради права власності на земельну ділянку площею 11,4767 га, кадастровий №6322284500:06:000:0015, яка використовується Товариством з обмеженою відповідальністю “Заповіт Кобзаря” на праві оренди, зазначаємо, що орендодавцем земельної ділянки площею 11,4767 га, кадастровий №6322284500:06:000:0015 є Зачепилівська селищна рада, до якої переходять всі права та обов`язки орендодавця. 
Пунктом 2 цієї додаткової угоди сторони погодили продовжити строк дії договору оренди землі №б/н від 11.05.2016 року на 7 (сім) років, у зв`язку із чим Договір є продовженим до 11.05.2030 року.
Також, позивач зазначає, що згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 06.10.2025: власником земельної ділянки площею 11,4767га, кадастровий №6322284500:06:000:0015 є відповідач - Зачепилівська селищна рада Зачепилівського району Харківської області, право зареєстровано 16.03.2021 №41269414; суб`єктом речового права цієї земельної ділянки є позивач Товариство з обмеженою відповідальністю “Заповіт Кобзаря”, право оренди зареєстровано 11.05.2016 року №16076505.
Листом №3112/03.01-25 від 09.09.2025 відповідач - Зачепилівська селищна рада повідомила позивача, що на виконання рішень суду від 11.06.2025 у справі №952/427/25, та справі №952/42825, громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на сесії Зачепилівської селищної ради будуть розглянуті питання щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних часток (паїв) за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий № 6322284500:06:000:0015, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з метою передачі їх у власність. Також повідомлено, що у зв`язку із цим договір оренди земельної ділянки від 11.05.2016 вважається розірваним за згодою сторін. Також, було надано для підпису додаткову угоду б/н до договору оренди землі № б/н від 11.05.2016 про розірвання договору. 
15.09.2025 позивачем листом повідомлено Зачепилівську селищну раду (№53 від 15.09.2025), що вказані рішення ніяким чином не впливають на орендні відносини між підприємством та селищною радою згідно договору оренди землі площею 11,4767га, кадастровий №6322284500:06:000:0015, а тому відсутні підстави для розірвання договору оренди, тому додаткову угоду б/н до договору оренди землі № б/н від 11.05.2016 позивачем не було підписано.
Проте, відповідачем листом від 26.09.2025 №3325/03.01-25 було повідомлено позивача, про прийняття рішення про припинення права оренди земельної ділянки кад. №6322284500:06:000:0015 на виконання рішень суду від 11.06.2025 у справі №952/427/25, та у справі №952/428/25.
За твердженнями позивача, суд визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лише абстрактне право на пай, не визначивши його меж і не вказавши, що цей пай має бути виділений саме з орендованої позивачем земельної ділянки. Суд підтвердив, що вказані особи мають право отримати земельні ділянки розміром 4,67 умовних кадастрових гектарів, але не вказав, яку саме ділянку і не зобов`язав відповідача виділити її саме за рахунок земельної ділянки площею 11,4767 га, кадастровий №6322284500:06:000:0015, що перебуває в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря"
Тому, рішення Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025 “Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області” та рішення Зачепилівської селищної ради №4965 від 10.09.2025 “Про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області” відповідач фактично вирішив, що саме земельна ділянка кадастровий №6322284500:06:000:0015 є джерелом для виділення паїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без врахування, що дана земельна ділянка є належить до комунальної власності (землі запасу), яка була передана в оренду з земель державної власності, а не невиділена земля колишнього КСП. Виділення паїв зазвичай відбувається із земель, які не передані у користування.
Також, позивач зазначає, що рішеннями Зачепилівського районного суду Харківської області від 11.06.2025 року № 952/427/25, № 952/428/25 за третіми особам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було визнано право на земельну частку (пай) колишнього КСП “За мир” Зачепилівського району Харківської області. Натомість, відповідач, в оскаржуваних рішеннях №4964 від 10.09.2025 та №4965 від 10.09.2025, зазначив, що на виконання рішень Зачепилівського районного суду Харківської області від 11.06.2025 №952/427/25, №952/428/25, вирішив: надати дозвіл громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення за кад. № 6322284500:06:000:0015, що перебуває в запасі, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( КВЦПЗ-01.01) в розмірі середньої земельної частки (паю) ріллі 4.67 в умовних кадастрових гектарах по Чернещинському старостинському округу реформованого КСП ім. Шевченка розташованої за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області, що стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом щодо визнання незаконними та скасування рішень Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025 та №4965 від 10.09.2025 до господарського суду.
Отже, по суті позовні вимоги у даній справі зводяться до того, що позивач оскаржує дії та рішення відповідача не як такі, що існують автономно у сфері публічно-правових відносин, а як складову єдиного процесу втручання у його право користування земельною ділянкою, яке виникло та існує на підставі чинного договору оренди.
Як убачається з матеріалів справи, позивач, заявляючи вимоги про визнання незаконними та скасування рішень Зачепилівської селищної ради №4964 та №4965, обґрунтовує їх саме тим, що такі рішення прийняті щодо земельної ділянки, яка перебуває у його законному користуванні, та фактично визначають її як джерело для подальшого виділення земельних часток третім особам ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), що суперечить існуючим орендним правовідносинам.
Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції у своїй ухвалі про закриття провадження у справі із зазначенням, що такі вимоги мають розглядатися в адміністративному судочинстві, не врахував, що за фактичних обставин цієї справи Товариство з обмеженою відповідальністю “Заповіт Кобзаря” захищає права та законні інтереси як орендаря земельної ділянки, що виникли на підставі чинного договору оренди та мають майновий, приватноправовий характер.
Звернення до суду обумовлене не участю у публічно-правових відносинах щодо набуття чи реалізації владних управлінських процедур, а необхідністю захисту вже існуючого речового права користування земельною ділянкою від втручання з боку відповідача. Оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування, хоч і прийняті в межах його повноважень, безпосередньо стосуються земельної ділянки, яка перебуває в оренді позивача, та у своїй сукупності спрямовані на зміну її правового режиму, розміру та інше і створюють в цілому передумови для припинення права оренди.
Іншими словами, по суті спір зводиться не до перевірки законності окремих управлінських актів як таких, а до вирішення питання про допустимість втручання відповідача у вже існуюче майнове право позивача, що виникло на підставі договору оренди та підлягає судовому захисту в порядку господарського судочинства.
За таких обставин спірні правовідносини не можуть розглядатися як ізольовані публічно-правові, оскільки вони тісно пов`язані з існуючими договірними відносинами сторін і зачіпають майнові інтереси позивача як суб`єкта господарювання. 
Відтак, характер спірного права та зміст заявлених вимог свідчать про належність такого спору до юрисдикції господарських судів, що виключає можливість закриття провадження у справі з підстав, визначених пунктом 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, узагальнюючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що у даному випадку між сторонами фактично виник спір про право, а саме спір щодо існування, обсягу та допустимості припинення права оренди земельної ділянки, яке належить позивачу на підставі чинного договору. 
Відтак, висновок суду першої інстанції про публічно-правовий характер спору та наявність підстав для закриття провадження у справі є помилковим, оскільки не враховує, що в основі заявлених вимог лежить саме спір про право, який підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що слід повернути матеріали справи до господарського суду для продовження розгляду справи, включно із заявленими позовними вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю “Заповіт Кобзаря”.

Щодо відмови у задоволенні клопотання позивача про зміну предмета позову та повернення уточненої позовної заяви.
Як вбачається із оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про зміну предмета позову у зв`язку з тим, що подана позивачем уточнена позовна заява, на переконання суду, не є реалізацією права на зміну предмета позову, а фактично свідчить про подання нового позову.
Такий висновок суд обґрунтував тим, що позивач, поряд із коригуванням раніше заявлених вимог, доповнив позов новою вимогою про визнання незаконними дій відповідача щодо одностороннього розірвання договору оренди земельної ділянки, яка не була предметом первісного звернення до суду. У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначена вимога ґрунтується на самостійних фактичних обставинах, а відтак має інший предмет та іншу підставу позову.
Виходячи з цього, суд констатував, що позивачем допущено одночасну зміну предмета та підстав позову, що суперечить приписам частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, яка допускає зміну лише одного з цих елементів позову. Саме з цих підстав суд відмовив у задоволенні відповідного клопотання та повернув уточнену позовну заяву позивачу без розгляду.
Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду та, в свою чергу, зазначає таке.
Суд, дослідивши матеріали справи, зазначає що статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову), є предмет і підстава.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами – суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову – це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. 
Правова підстава позову – це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. 
Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. 
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак, наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17). 
При цьому, згідно із частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У свою чергу, пункт 5 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України покладає саме на позивача обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову.
З аналізу вищевикладеного слідує, що саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, навести докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і вирішити спір відповідно до норм матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню у конкретному випадку. 
Відповідно до вимог частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Згідно частини 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.
Отже як вже зазначено судом вище, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, у статті 16 Цивільного кодексу України. Під способами захисту прав слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.
Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.
З аналізу вищевикладеного, та виходячи з пункту 4 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України слідує, що предмет позову співвідносить з позовними вимогами обраним позивачем способом судового захисту.
Відповідно, зміна предмету позову опосередковується заявою про заміну первісного способу судового захисту на інший, при збереженні підстав позову.
Як вбачається із матеріалів справи, в обґрунтування наданого до суду першої інстанції клопотання (вх. № 5545/26 від 06.03.2026) щодо зміни предмету позову, позивач зокрема зазначає, що на теперішній час позивачу з офіційного сайту Зачепилівської селищної ради стали відомі наступні обставини: 
- рішенням Зачепилівської селищної ради від 17.12.2025 №5096 вирішено: визнати таким, що втратило чинність рішення Зачепилівської селищної ради №4965 від 10.09.2025 «Про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області»;
- рішенням Зачепилівської селищної ради від 17.12.2025 №5095 вирішено: Визнати таким, що втратило чинність рішення Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області». 
За твердженнями позивача, у зв`язку із прийняттям відповідачем вищевказаних рішень: №5096 від 17.12.2025 «Про визнання таким, що втратило чинність рішення Зачепилівської селищної ради №4965 від 10.09.2025» та №5095 від 17.12.2025 «Про визнання таким, що втратило чинність рішення Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025» визнані такими, що втратили чинність, позивач вважає за необхідне змінити предмет позову, та зазначає, що необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів. Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. 
Крім того, в уточненій позовній заяві наданій позивачем, останнім викладено змінені позовні вимоги, а саме, позивач просить суд:
- визнати незаконним рішення Зачепилівської селищної ради №4964 від 10.09.2025 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області»;
- визнати незаконним рішення Зачепилівської селищної ради №4965 від 10.09.2025 «Про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) з метою виділення їх в натурі (на місцевості) громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованих за межами населених пунктів на території Зачепилівської селищної ради Берестинського району Харківської області»;
- визнати незаконним та скасувати рішення Зачепилівської селищної ради №4975 від 24.09.2025 «Про припинення права оренди земельної ділянки та розірвання договору оренди землі»;
- визнати незаконними дії Зачепилівської селищної ради щодо припинення (розірвання) в односторонньому порядку Договору оренди б/н від 11.05.2016 земельної ділянки площею 11,4767га, кадастровий №6322283500:02:000:0015, що розташована за межами населених пунктів на території Чернещинської сільської ради Зачепилівського району Харківської області – строк дії Договору до 11.05.2030. 
Також, просить суд, стягнути із відповідача судовий збір та витрати понесені ним за отриману правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.
Законом не передбачено права позивача на подання заяв про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. У разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, розцінює її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.
У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача (прокурора) йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 910/18802/17.
На переконання колегії суддів, позивач, реалізуючи своє право, передбачене частиною 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, формально заявив про зміну предмета позову, однак фактично вчинив процесуальні дії, які виходять за межі дозволеної законом трансформації позову.
Так, поряд із раніше заявленими вимогами про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, позивач доповнив позов новою вимогою – про визнання незаконними дій відповідача щодо одностороннього припинення (розірвання) договору оренди земельної ділянки. На відміну від первісних вимог, спрямованих на оскарження індивідуальних актів, зазначена вимога має інший предмет судового захисту, оскільки передбачає надання правової оцінки поведінці відповідача як самостійному юридичному факту.
Отже, доповнення позову зазначеною вимогою зумовлює зміну не лише матеріально-правової вимоги (предмета позову), але й фактичної підстави позову, оскільки до первісного фактичного складу додаються нові юридично значимі обставини, які раніше не становили основу позовних вимог.
Таким чином, дії позивача з доповнення позову новою вимогою, що має іншу юридичну природу та ґрунтується на додаткових фактичних обставинах, обґрунтовано розцінені судом першої інстанції як подання нового позову, а не як допустима зміна предмета позову.
Додатково колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке. 
Обґрунтовуючи необхідність зміни предмета позову, позивач послався на нові обставини, які не існували на момент звернення з первісним позовом та не були покладені в його основу, а саме на прийняття Зачепилівською селищною радою рішень від 17.12.2025 №5095 та №5096, якими визнано такими, що втратили чинність рішення №4964 та №4965 від 10.09.2025.
Саме ці нові рішення відповідача позивач визначив як підставу для перегляду обраного ним способу захисту, зазначивши, що первісні позовні вимоги вже не забезпечують або не повною мірою забезпечують захист його прав та інтересів.
Отже, у даному випадку йдеться не про уточнення або технічне коригування раніше заявлених вимог, а про включення до предмета судового розгляду нових юридично значимих фактів, які виникли після подання позову.
При цьому підставами позову є саме ті обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Якщо ж позивач, обґрунтовуючи нову редакцію позову, посилається на подальші рішення відповідача та виводить із них необхідність іншого способу судового захисту, це свідчить про зміну фактичної підстави позову.
У сукупності з тим, що позивач додатково заявив нову матеріально-правову вимогу про визнання незаконними дій відповідача щодо одностороннього припинення договору оренди, така процесуальна поведінка фактично становить одночасну зміну як предмета, так і підстав позову.
Частина третя статті 46 ГПК України надає позивачу право до закінчення підготовчого засідання змінити предмет або підстави позову, однак не допускає одночасної зміни обох індивідуалізуючих елементів позову. Така заборона спрямована на забезпечення процесуальної визначеності, дотримання меж відкритого провадження та недопущення підміни одного спору іншим у межах уже розпочатого судового процесу.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подана позивачем уточнена позовна заява за своєю правовою природою не є допустимою зміною предмета позову, а фактично має ознаки нового позову, який ґрунтується на зміненому фактичному складі та містить нову самостійну вимогу.
Відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про зміну предмета позову та повернув уточнену позовну заяву без розгляду.

Разом з тим, скаржник вважає, що додана вимога про визнання незаконними дій щодо розірвання договору оренди не є самостійною, а має похідний характер від основної вимоги про скасування рішення про припинення права оренди. Скаржник зазначає, що фактичні обставини спору залишилися незмінними: як у первісному, так і в уточненому позові йдеться про незаконність дій відповідача, спрямованих на припинення орендних відносин. Відповідно, зміни стосуються лише способу захисту порушеного права, а не підстав позову.
Колегія суддів не може погодитися з наведеними доводами апелянта з огляду на таке.
Дійсно, сам по собі факт доповнення позову новою вимогою не завжди свідчить про подання нового позову, оскільки у певних випадках така вимога може мати похідний характер та розглядатися як інший спосіб захисту того самого порушеного права. Однак вирішальним у даному випадку є не формальне співвідношення вимог, а їх зміст, правова природа та обсяг фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.
Як убачається з матеріалів справи, первісні позовні вимоги були спрямовані на оскарження рішень органу місцевого самоврядування, тоді як уточненою позовною заявою позивач, поряд із цим, заявив вимогу про визнання незаконними дій відповідача щодо одностороннього припинення (розірвання) договору оренди.
На відміну від вимоги про скасування рішення, яка передбачає перевірку відповідності такого рішення вимогам закону, вимога про визнання незаконними дій охоплює інший предмет доказування, що включає, зокрема, встановлення факту вчинення відповідних дій, їх змісту, способу реалізації, дотримання процедури припинення договірних відносин, наявності або відсутності волевиявлення сторін, а також інших обставин, пов`язаних із фактичним перебігом правовідносин між сторонами.
Більше того, як убачається з обґрунтування клопотання про зміну предмета позову, позивач послався на нові обставини, які виникли після подання первісного позову, а саме на прийняття відповідачем рішень від 17.12.2025 №5095 та №5096, якими визнано такими, що втратили чинність попередні рішення. 
Таким чином, позивач фактично змінив не лише спосіб захисту, а й фактичну основу своїх вимог, доповнивши її новими юридично значимими обставинами, які не були покладені в основу первісного позову.
За таких умов доводи апелянта про те, що фактичні обставини спору залишилися незмінними, не відповідають змісту поданої уточненої позовної заяви та її обґрунтування.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку мала місце не лише зміна предмета позову шляхом доповнення його новою вимогою, а й зміна підстав позову, що в сукупності свідчить про подання нового позову.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив клопотання позивача про зміну предмета позову та повернув уточнену позовну заяву без розгляду.

Узагальнюючи наведене та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах визначеного предмета перегляду, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги.
Зокрема, у частині закриття провадження у справі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам та нормам процесуального права, оскільки судом не враховано, що спірні правовідносини за своєю суттю є приватноправовими та пов`язані із захистом існуючого права оренди позивача, а відтак у даному випадку має місце саме спір про право, який підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. У зв`язку з цим оскаржувана ухвала в цій частині підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду .
Водночас, у частині відмови у задоволенні клопотання позивача про зміну предмета позову та повернення уточненої позовної заяви, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду. Як встановлено, позивач, формально заявивши про зміну предмета позову, фактично доповнив позов новою самостійною вимогою та обґрунтував її новими юридично значимими обставинами, що виникли після подання первісного позову, чим допустив одночасну зміну як предмета, так і підстав позову. Така процесуальна поведінка за своїм змістом є поданням нового позову, що не допускається у межах уже відкритого провадження, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у прийнятті відповідної заяви.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині закриття провадження у справі та залишенню без змін в частині відмови у зміні предмета позову, із передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті заявлених вимог.
Керуючись статтями 269, п.6 ч.1 ст. 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Заповіт Кобзаря" задовольнити частково.
Ухвалу Господарського суду Харківської області від 25.03.2026 у справі № 922/3837/25 в частині закриття провадження у справі скасувати.
В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.
Справу № 922/3837/25 направити до Господарського суду Харківської області для подальшого розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Повна постанова складена 14.05.2026.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя В.С. Хачатрян