ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

25 червня 2026 року 	 	справа № 405/89/26	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Баранник Н.П.,
суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А., 
за участю секретаря судового засідання: Грек Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області на рішення Подільського районного суду міста Кропивницького від 14 травня 2026 року у справі № 405/89/26 (суддя Шевченко І.М.) за адміністративним позовом громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Управління Служби Безпеки України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження,

ВСТАНОВИВ:
Громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (далі - позивач), діючи через свого представника адвоката, звернувся до суду з позовом про скасування рішення Управління Служби Безпеки України в Кіровоградській області (далі відповідач) про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.
Рішенням Подільського районного суду міста Кропивницького від 14 травня 2026 року позовні вимоги були задоволені, судом визнано протиправним та скасоване оскаржене позивачем рішення відповідача.
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом безпідставно не враховано ті обставини, що були покладені в основу оскарженого рішення, а саме що громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 вчиняв дії, які суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України. Так, Перебуваючи на території України, Ма Конг встановив приватні контакти з окремими військовослужбовцями ЗС України, від яких має змогу отримувати інформацію щодо фактичного стану протистояння ЗСУ збройній агресії рф, які в подальшому можуть використовувати розвідувальні органи КНР на шкоду державній безпеці України. Крім цього, Ма Конг налагодив схему легалізації громадян КНР на території України шляхом фіктивного працевлаштування до спеціально створених ним фіктивних приватних підприємств з наступним отриманням посвідки на перебування в Україні. Зокрема, встановлено, що у листопаді 2024 року останній через Кіровоградський обласний центр зайнятості оформив 5 дозволів на застосування праці іноземців (громадяни КНР), які за підготовку повного пакту документів для отримання посвідки на проживання в Україні, сплатили Ма Конгу в середньому по 10 тис. доларів США кожен.
Відповідач наполягає, що позивач знехтував вимогами законодавства України про правовий статус іноземців, тому його дії були кваліфіковані УСБУ як дії іноземця, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України, а отже, відповідно до законодавства такі дії слугували підставою для прийняття УСБУ рішення про примусове повернення до країни походження.
Крім того, відповідач наполягає, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що саме на Службу безпеки України, як на орган, що наділений унікальною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, покладено обов`язок, в тому числі вживати заходи превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України.
На підтвердження вчинення протиправних дій з боку позивача суду були надані письмові пояснення громадян Китайської Народної Республіки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Представником позивача подано письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача. У відзиві стверджує, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи та прийняв законне і обґрунтоване рішення, а тому підстави для його скасування відсутні.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що станом на день прийняття оскаржуваного рішення громадянин Китайської Народної Рекспубліки ОСОБА_1 на території України до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, до адміністративної відповідальності позивач також не притягувався. Позивач має постійне місце проживання на території України та здійснює законну підприємницьку діяльність. Також вказує на допущення посадовою особою відповідача при прийнятті спірного рішення числених процедурних порушень, зокрема, відсутність перекладача та його підпису, відсутність роз`яснення права на оскарження такого рішення, відсутність дати прийняття такого рішення, невідповідність його формі, затвердженій, наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150.
В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене відповідачем рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився через поважні причини, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був повідомлений.
Заслухавши представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Китайської Народної Республіки та має право на тимчасове проживання на території України до 15 вересня 2027 року, що підтверджується посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 (а.с. 7).
Рішенням старшого о/у в ОВС 2 сектору 3 відділу ГВ ЗНД УСБУ в Кіровоградській області без дати вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 / ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його залишити територію України у термін до 05.01.2026 року.
В обґрунтування рішення зазначено, що перебуваючи на території України, громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановив приватні контакти з окремими військовослужбовцями ЗС України, від яких має змогу отримувати інформацію щодо фактичного стану протистояння ЗСУ збройній агресії РФ, які в подальшому можуть використовувати розвідувальні органи КНР на шкоду державній безпеці України. Крім цього, Ма Конг налагодив схему легалізації громадян КНР на території України шляхом фіктивного працевлаштування до спеціально створених ним фіктивних приватних підприємств з наступним отриманням посвідки на перебування в Україні. Зокрема, встановлено, що у листопаді 2024 року останній через Кіровоградський обласний центр зайнятості оформив 5 дозволів на застосування праці іноземців (громадяни КНР), які за підготовку повного пакету документів для отримання посвідки на проживання в Україні, сплатили ОСОБА_5 в середньому по 10 тис. доларів США кожен.
Дії іноземця суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України, з огляду на що, на підставі ст. 26 Закону України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 / ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його залишити територію України у термін до 05.01.2026 року
Не погодившись із рішенням відповідача, вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що відповідач допустив формальне застосування положень Закону №3773-VI, не довівши, що перебування позивача ОСОБА_1 на території України призводить до такого рівня порушення прав та інтересів держави в цілому чи конкретних громадян України, яке б виправдовувало істотне порушення прав та інтересів позивача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в установленому порядку мав право перебувати в Україні до 15.09.2027 року на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 .
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону № 3773-VI).
Верховний Суд, розглядаючи таку категорію спорів, неодноразово вказував судам на необхідність враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У постанові від 27 лютого 2025 року у справі №589/2960/23 Верховний Суд зауважив, що в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються. Під час перевірки рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.
У постановах від 31 січня 2024 року у справі №204/10229/22 та від 01 лютого 2024 року у справі №344/9604/23 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника. І лише з`ясувавши наявність визначених статтею 26 Закону №3773-VI підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону №3773-VI, та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ухвалюючи спірне рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, відповідачем не доведено те, що дії позивача суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. У справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження будь-якої протиправної чи аморальної поведінки позивача протягом його перебування на території України, притягнення його до кримінальної чи адміністративної відповідальності.
Призначенням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів приватних осіб від незаконних рішень, дій та бездіяльності з боку суб`єктів владних повноважень.
Важливою складовою досягнення завдання адміністративного судочинства є доказування, яке спрямоване, у першу чергу, на встановлення обставин у справі. 
Відповідно до пункту 5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:
дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України,
затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
У спірному рішенні відповідача підставою для його прийняття є дії ОСОБА_1 / ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України.
Проте, суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували такі обставини, надано не було.
Суд критично оцінює письмові пояснення громадян Китайської Народної Республіки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які долучені відповідачем як докази обґрунтованості прийняття спірного рішення, оскільки відповідачем не зазначено в процесі яких заходів такі пояснення відбиралися (чи в рамках кримінального провадження чи адміністративного провадження, чи іншого), копії пояснення ОСОБА_6 взагалі не містять дати їх відібрання, до пояснень не долучено копій документів, що засвідчували б осіб, які їх надавали, відсутні і документи перекладачів, яких залучали при відібранні пояснень у цих громадян. Зміст цих пояснень не містить тієї інформації, яка б вказувала на вчинення Ма Конг/MA CONG дій, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України. 
Інших доказів створення позивачем фіктивних приватних підприємств для фіктивного працевлаштування до них осіб з метою наступного отриманням посвідки на перебування в Україні, окрім тих пояснень, на які посилається відповідач, та які не є допустими доказами у розумінні норм КАС України, суду надано не було, матеріали справи таких не містять.
Суд не заперечує того факту, що саме на Службу безпеки України, як на орган, що наділений унікальною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, покладено обов`язок, в тому числі вживати заходи превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України.
Проте, як суб`єкт владних повноважень, рішення якого оскаржується, відповідач не звільнений від обов`язку довести обґрунтованість прийняття такого рішення та його законність. У спірному випадку підлягає доведенню наявність визначених статтею 26 Закону №3773-VI підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржене позивачем рішення відповідача підлягало скасуванню, оскільки його обґрунтованість не підтверджена належними доказами в судовому порядку.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.
Керуючись ст.288, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Кропивницького від 14 травня 2026 року у справі № 405/89/26 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник 

суддя Н.І. Малиш 

суддя А.А. Щербак