Справа № 712/17491/25 Провадження № 2/712/1645/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року м. Черкаси 
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі :
головуючого судді Токової С.Є.
при секретарі Білик О.Ю.
з участю представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Бевза М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства " Оператор газорозпридільної системи "Черкасигаз " про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ : 
Описова частина.
Стислий виклад позиції учасників справи. 

23.12.2025 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідача Акціонерного товариства " Оператор газорозпридільної системи "Черкасигаз " про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 79785, 31 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з подальшим утриманням всіх податків і обов"язкових платежів. 

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що працювала у відповідача з 08.05.2024 року на посаді головного фахівця ( зі спецроботи, надзвичайних ситуацій та цивільного захисту ) відповідно до Наказу № 65-к від 07.05.2024 року. Починаючи з січня 2025 року відповідач виплачував позивачу заробітну плату невчасно та не в повному обсязі. 

01.07.2025 року позивача було переведено на посаду інспектора з кадрів відділу кадрів.

27.11.2025 року відповідно до Наказу № 185-к від 27.11.2025 року позивач звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП україни . Проте, у день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку не виплачено заробітну плату за період з 01 червня 2025 року по 27.11.2025 року та компенсації за 11 днів невикористаної відпустки за період роботи з 08.05.2024 року по 27.11.2025 року, що складає в розмірі 81785,31 грн. 
У зв"язку із порушенням права на оплату праці, звертається до суду. 

У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги визнав частково. Вказував, що станом на дату подання відзиву розмір заборгованіості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку позивачці складає 74831,03 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначає, що товариство максимально намагається виконатисвої зобов"язання. Разом з тим, виконання таких зобов`язань ускладнюється 

арештом рахунків товариства, що істотно обмежує можливість здійснення виплат. З урахуванням 
практики Верховного Суду, викладеній , зокрема у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який забезпечить баланс інтересів сторін трудових правовідносин. 

Процесуальні дії суду .

Ухвалою від 19 січня 2026 року відкрито спрощене позовне провадженння з участю сторін.

Ухвалою від 15 квітня 2026 року позовна заява залишена без руху після відкриття провадження у справі. 

11.05.2026 року представником позивача ОСОБА_1 через систему електронний суд на виконання ухвали суду про залишення позову без руху подано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та квитанцію про сплату судового збору. 

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги , просив суд стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 79785,31 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 119 678,68 грн. та судові витрати. 

Представник відповідача Бевза М.З. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. При винесенні рішення просила суд врахувати часткову сплату заборгованост і по заробітній платі, яка була проведена у листопаді 2025 року, а також середній заробіток стягнути з урахуванням принципу пропорційності та справедливості.

Мотивувальна частина.
Встановлені обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 

Відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_2 була прийнята на роботу до Відкритого акціонерного товариство" Оператор газорозпридільної системи "Черкасигаз" на посаду головного фахівця ( зі спецроботи, надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення) на підставі наказу № 65-К від 07.05.2024 року .

01.07.2025 року позивач була переведена на посаду інспектора з кадрів відділу кадрів ( наказ № 126-к від 30.06.2025 року). 

Відповідно до наказу № 185-к від 27.11.2025 року ОСОБА_2 звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України ( а.с. 11). Вказаним наказом передбачена виплата компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 08.05.2024 року по 27.11.20235 року. 

У день звільнення з позивачем не був здійснений повний розрахунок. 

Спір у цій справі стосується реалізації працівником права на отримання виплат у зв`язку з її звільненням з роботи, а саме заробітної плати , компенсації за невикористану відпустку, а також суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Норми права, застосовані судом . 

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість 
заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні безпечні, і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Одним із гарантій забезпечення прав громадян на право є передбачений у статтях 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підставами припинення трудового договору згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Чинне національне законодавство закріплює правозахисні гарантії утримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, пов`язаних з порушенням трудового законодавства й ухвалення трудових спорів працівників і службовців, спрямованих на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо). Спосіб обчислення такої плати визначений Порядком.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).

Оцінка аргументів сторін .

Як встановлено в судовому засіданні, та не заперечується сторонами, у день звільнення позивачки з роботи їй не була виплачена заробітна плата та компенсація за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 06.05.2024 року по 27.11.2025 року. Станом на 27.11.2025 року до виплати ОСОБА_2 належало 81 831, 03 грн. 

Позивач просить суд стягнути заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 79785,31 грн. 

Під час судового розгляду встановлено, що після пред"явлення позову, відповідач частково здійснював перерахування коштів позивачу - 10.01.2026 року в сумі 2000 грн; 11.01.2026 року - в сумі 2000 грн; 20.01.2026 року 1000 грн. Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає сума 74 785 грн. 31 коп. 

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 

Невиконання обов`язку щодо здійснення повного розрахунку із звільненим прапцівником є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).

Розвиваючи цю тезу, Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за статтею 117 КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами, як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат (пункти 83, 84, 86 постанови).

Таке правове регулювання подібне до інституту неустойки (статті 549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру. Водночас аби неустойка не набула ознак каральної санкції, цивільне законодавство надає суду право зменшити її розмір, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (частина третя статті 551 ЦК України). Це право суду є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 85 постанови).

Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.

З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.

Крім того, Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.

Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.

Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи 

(зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.

Як було зазначено вище, Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а 
не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.

Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Позивач ОСОБА_2 просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 119 678,68 грн. та наводить розрахунок виходячи із середньоденної заробітної заробітної плати позивачки 989,08 грн. 

Натомість, відповідач обраховує середньоденну заробітну плату в розмірі 437,79 грн., з розрахунку суми заробітної плати за два останні місяці, які передували звільненню позивачки ( 13727,78 грн. +12977,40 грн) та поділеної на 61 календарний день.

Між тим, як вбачається із Наказу АТ " Оператор газорозподільної системи " Черкасигаз" від 20.08.2025 року тимчасово, на період з 01.09.2025 року по 31.12.2025 року для працівників товариства встановлені графік роботи робочі дні : понеділок, вівторок, середа. Неробочі дні -четвер, п"ятниця. Таким чином, розрахунок середньоденного заробітку необхідно проводити виходячи саме із кількості робочих днів, у вересні, жовтні 2025 року ( 14 та 13 робочих днів відповідно). У зв"язку з чим розмір середньоденної заробітної плати позивачки складає 13727,78 +12977,40 / 27 робочих дні = 989,08 грн. 

Отже, станом на час постановлення рішення у вказаній цивільній справі сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку складає 119678,68 грн.( 121 робочий день х 989,08 грн. середньоденну заробітну плату) .

Розрахунок проведений відповідно до положень Постанови КМУ № 100 від від 8 лютого 1995 р. № 100 " Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого 
та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця ( пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Отже, суд з урахуванням визначеного розміру простроченої заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку 81831,03 грн. яка підлягала виплаті при звільненні, та яка наразі з урахуванням проведених виплат складає 74 831,03 грн., вважає за необхідне застосувати критерії пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 70 000 грн. 

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. 

Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1, пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Застосовуючи при розподілі судових витрат приписи статті 141 ЦПК України слід зазначити таке.

Майнові вимоги заявлені позивачем, за які вона не звільнена відповідно до Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору, складають 79785,31 грн. Судовий збір в цій частині підлягав сплаті фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу - 1331,20грн

За такого, судовий збір за ці вимоги підлягає стягненню у розмірі 1331, 20 грн. з відповідача в дохід держави .

Також з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути сплачений нею судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропорційно задоволеним вимогам в цій частині в розмірі 700 грн.

Згідно з ч.8ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатитиу зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаютьсядо закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила проце відповідну заяву.

Суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем зроблено заяву на підставі ч.8 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.2-13, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :
Позов задоволити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства " Оператор газорозпридільної системи "Черкасигаз "(код ЄДРПОУ 3361402) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 74 831 ,03 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 70 000 грн., а всього стягнути 144 831 ,03 грн.( сто сорок чотири тисячі вісімсот тридцять одну гривну) 03 коп. з подальшим утриманням всіх податків і обов"язкових платежів. 

Стягнути з Акціонерного товариства " Оператор газорозпридільної системи "Черкасигаз "(код 
ЄДРПОУ 03361402) до Спеціального фонду державного бюджету України судовий збір в розмірі 1331,20 грн. 

Стягнути з Акціонерного товариства " Оператор газорозпридільної системи "Черкасигаз "(код ЄДРПОУ 3361402) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 700 грн. сплаченого судового збору. 

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Суддя:           С.Є. Токова