ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 608/291/26	Головуючий у 1-й інстанції Запорожець Л.М. 	
Провадження № 33/817/278/26 	Доповідач - Ваврів І.З.	
Категорія - ч.1 ст. 130 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Ваврів І.З. 
з участю:  
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , на постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2026 року, 

в с т а н о в и в:

Постановою Чортківського районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і застосовано відносно нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Як визнав суд, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 від 11.01.2026 року, складеного поліцейським Чортківського РУП ГУНП в Тернопільській області Прокіпчуком А.В., ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.01.2026 року о 19:58:00 в м. Чорткові по вул. Монастирській, 4-А керував транспортним засобом марки Вольксваген Гольф д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів.
Від проходження огляду для встановлення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі також відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП.
В апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ставить питання про скасування вищевказаної постанови Чортківського районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2026 року та закриття провадження у справі.
Звертає увагу, що з нагрудної камери поліцейського зафіксовано як ОСОБА_1 , тільки вийшов з транспортного засобу, а також підтверджує той факт що останній не керував транспортним засобом, так як автомобіль був припаркований.
Вказує, що попередній рух транспортного засобу здійснював товариш ОСОБА_1 , який вибіг з автомобіля на той момент коли до нього підійшли працівники поліції.
Зазначає про те, що працівники патрульної поліції не вказали причину потреби проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Разом з тим апелянт звертає увагу, що згідно матеріалів відеофіксації у ОСОБА_1 не вбачається ні тремтіння рук, ні поведінка, що не відповідає обстановці, що є надуманою суб`єктивною думкою працівників поліції враховуючи те, що останній перебував у зоні ведення бойових дій та отримав травму, що супроводжується систематичним курсом лікування із прийманням ряду медичних препаратів дозволених при керуванні транспортними засобами.
На переконання апелянта долучені до матеріалів справи матеріали відеофіксації події правопорушення не підписані електронним підписом відповідного суб`єкта владних повноважень, а тому не можуть враховуватись судом в якості допустимих та достатніх доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП. 
Стверджує, що працівниками поліції не було оголошено ОСОБА_1 про його права, передбачені ст.268 КУпАП, а також на право скористатись правовою допомогою, що на думку апелянта, є грубим порушенням Конституції України.
Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення сам по собі не може бути беззаперечним доказом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки обставини викладені у ньому заперечуються.
Просить скасувати постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2026 року і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
В судове засідання апелянт - особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , який належним чином повідомлявся апеляційним судом про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився.
Відповідно до ст.294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
За наведених обставин, зважаючи, що особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 належним чином був повідомлений апеляційним судом про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання не з`явився, про поважність причин неявки суд не повідомив та не подав будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи, вважаю, що розгляд справи можливо провести без участі осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходжу до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного.
Аналіз матеріалів справи та безпосередньо рішення місцевого суду, яке оскаржується апелянтом, дає підстави для висновку, що суд, розглядаючи дану справу, дотримався положень статей 245, 280 КУпАП, відповідно до яких провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи в учиненні адміністративного правопорушення. 
Висновок суду про винуватість та кваліфікацію дій ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП України доведений належним чином перевіреними, оціненими та викладеними у постанові суду доказами.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 564209, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.01.2026 року о 19:58:00 в м. Чорткові по вул. Монастирській, 4-А керував транспортним засобом марки Вольксваген Гольф д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів.
В протоколі про адміністративне правопорушення, який був предметом розгляду суду, зазначено про роз`яснення ОСОБА_1 його прав, передбачених ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, а тому посилання апелянта, що працівником поліції не роз`яснено прав та обов`язків, не заслуговують на увагу апеляційного суду.
Вказаний протокол відповідає вимогам ст.ст.254, 256 КУпАП, складений уповноваженою на те особою, визначеною ст.255 КУпАП, а наведені у ньому обставини об`єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими судом по справі.
Апеляційний суд погоджується із твердженням апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення сам по собі не може бути беззаперечним доказом вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, втім вважає за необхідне зазначити, що у даному випадку винуватість ОСОБА_1 підтверджується не тільки протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 №564209 від 11 січня 2026 року, але й сукупністю інших досліджених судом доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
Як слідує з матеріалів справи, одним з таких доказів, яким обґрунтовано винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП є відеозапис з відеореєстратора службового автомобіля та нагрудних камер працівників патрульної поліції.
Так, оглянутим в судовому засіданні відеоматеріалом, встановлено, що транспортний засіб марки «Вольксваген Гольф», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 був зупинений працівниками патрульної поліції за порушення ПДР, а саме водій керував транспортним засобом марки “Вольксваген гольф” д.н.з. НОМЕР_1 в якого був забруднений державний номерний знак, внаслідок чого був нечитабельній з відстані 20 метрів, чим порушив п.2.9 в ПДР.
Дане правопорушення було підставою для зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 працівниками поліції.
Також в матеріалах справи міститься копія постанови серії ЕНА №6497619 від 11.01.2026 року про накладення адміністративного стягнення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.121-3 КУпАП. 
Твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, державний номерний знак НОМЕР_1 , спростовуються переглянутими відеозаписами із нагрудних камер поліцейських та відеореєстратора із службового автомобіля поліцейських, з яких вбачається, що саме ОСОБА_1 був водієм вказано автомобіля.
Таким чином, заперечення стороною захисту факту керування транспортним засобом розцінюються апеляційним судом як обраний спосіб захисту з метою уникнення від відповідальності.  
Також відеозаписом з нагрудних камер поліцейських зафіксовано, що після зупинки транспортного засобу поліцейським повідомлено водієві ОСОБА_1 про наявні у нього ознаки алкогольного сп`яніння, після чого запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння безпосередньо на місці, від чого ОСОБА_1 відмовився і йому було запропоновано пройти такий огляд в закладі охорони здоров`я, від чого ОСОБА_1 також відмовився, після чого відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП.
Твердження апелянта про те, що доданий до протоколу диск з відеозаписами не засвідчений електронним цифровим підписом, отже є недопустимим доказом, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки наявність електронного примірника документа допускається відповідно до ст.7 Закону України Про електронні документи та електронний документообіг та кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. 
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року (справа № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20), ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. У випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. До того ж, КУпАП не містить норм, які передбачають обов`язок подання відповідних доказів з використанням електронного цифрового підпису.
Диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП, серед іншого, передбачена адміністративна відповідальність особи, яка керує транспортним засобом, за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
З наявної у справі сукупності доказів, в тому числі з відеозапису, який є об`єктивним доказом у справі, вбачається, що ОСОБА_1 відмовився на вимогу працівників поліції пройти відповідний огляд на стан алкогольного сп`яніння, що свідчить про порушення особою п. 2.5 ПДР України, за що й передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 перебував у зоні ведення бойових дій та отримав травму, що супроводжується систематичним курсом лікування із прийманням ряду медичних препаратів дозволених при керуванні транспортними засобами, не може бути підставою невиконання законної вимоги працівника поліції, з огляду на те, що Правила дорожнього руху України встановлюють імперативний обов`язок водія пройти на вимогу поліцейського в установленому порядку медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння, а також передбачають адміністративну відповідальність за невиконання цієї вимоги.
Крім того, зазначені обставини не впливають на усвідомлений факт відмови ОСОБА_1 від огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я, оскільки саме у разі не погодження з результатами огляду або відмови від огляду на місці зупинки особа мала право пройти огляд в закладі охорони здоров`я.
При цьому, апеляційний суд враховує, що зовнішні ознаки алкогольного сп`яніння надають працівникам поліції лише підстави для виникнення сумнівів стосовно стану, в якому перебуває водій. З метою перевірки такої суб`єктивної підозри, працівники поліції вправі вимагати відповідно до п.2.5 ПДР України проходження водієм огляду на стан сп`яніння. Саме результати огляду й мають підтвердити чи спростувати обґрунтованість вказаної суб`єктивної оцінки. Незгода водія з наявністю у нього ознак сп`яніння не надає йому права відмовлятися від вимоги поліцейських щодо огляду на стан сп`яніння, що й передбачено положенням п.2.5 ПДР України та приписами ч.1 ст.130 КУпАП. 
Аналіз матеріалів провадження дає підстави для висновку, що дії працівників поліції щодо фіксації правопорушення вчиненого ОСОБА_1 узгоджуються з вимогами ст.266 КУпАП та приписами Інструкції “Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 р № 1452/735 та Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1376.
Тому, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови у зв`язку з неповнотою судового розгляду, а також порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд визнає такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення. 
Виходячи з аналізу досліджених під час апеляційного розгляду матеріалів справи, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення та кваліфікація його дій за ч.1 ст.130 КУпАП є правильним.
Докази, якими суд обґрунтував доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення є належними та допустимими, оскільки вони отриманні у передбачений законом спосіб, у тому числі у порядку передбаченому Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Жодних аргументованих доводів, які б викликали сумніви у об`єктивності оцінки доказів зроблених судом першої інстанції на підставі вищевказаних матеріалів справи, апелянтом не надано і не здобуто таких в процесі апеляційного розгляду.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі. 
Адміністративне стягнення на ОСОБА_1 накладено у відповідності до вимог ст.33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого ним правопорушення, особи правопорушника, ступеню його вини та інших обставин справи.
З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що постанова Чортківського районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2026 року відносно ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування та закриття провадження у справі, про що ставить питання апелянт, не вбачаю. 

Керуючись ст.294 КУпАП, — 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2026 р. щодо ОСОБА_1 – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя