УХВАЛА

28 травня 2026 року 
м. Київ

справа №260/8699/24
адміністративне провадження № К/990/16363/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Васильєвої І.А.,
суддів: Блажівської Н.Є.,  Шишова О.О., 
перевіривши матеріали касаційної скарги Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 у справі № 260/8699/24 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування рішень,

УСТАНОВИВ:
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.11.2025, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 у справі № 260/8699/24 позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Головного управління ДПС у Закарпатській області №245 від 04 листопада 2024 року в частині анулювання ліцензій, виданих ФОП ОСОБА_1 , на право роздрібної торгівлі пальним від 25.02.2021. №07070314202100004 та на право зберігання пального від 20.05.2021 р. №07070414202100081;
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення: №000133000903 від 19.12.2024 на суму 319500 грн; №000133010903 від 19.12.2024 на суму 300 грн; №000133030903 від 19.12.2024 на суму 603500 грн.
До Верховного Суду 10.04.2026 надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 у справі № 260/8699/24.
Ухвалою Верховного Суду від 30.04.2026 касаційну скаргу залишено без руху, встановлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом належного викладення підстав касаційного оскарження; надання доказів сплати судового збору.
На виконання вимог вказаної ухвали скаржником надіслано заяву про усунення недоліків касаційної скарги, надано платіжну інструкцію про сплату судового збору.
Скаржником вказано підставою касаційного оскарження пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України, зазначено, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували сукупність таких норм:
- пункт 7 частини 2 статті 46 Закону України від 18.06.2024 № 3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі - Закон № 3817-ІХ), що набрав чинності 27.07.2024;
- частину 4 статті 16 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі - Закон № 481/95-ВР, чинний на момент виникнення спірних правовідносин);
- статтю 15 Закону № 481/95-ВР в частині порядку анулювання ліцензії за несплату чергового платежу.
На думку скаржника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що оскільки факт несплати не тотожний факту ненадання платіжного доручення, анулювання є протиправним
Скаржником зауважено, що апеляційний суд обґрунтував своє рішення посиланням на постанову Верховного Суду від 23.05.2024 у справі №320/8612/22, однак правовідносини у даних справах не є подібними.
Скаржник вважає, що правовий висновок Верховного Суду має бути сформульований наступним чином: Ненадання суб`єктом господарювання до органу ліцензування заяви та копії платіжного доручення з відміткою банку/небанківського надавача платіжних послуг про дату виконання у строк, що передує даті, з якої ліцензія підлягає анулюванню (відповідно до повідомлення, надісланого органом ліцензування), є достатньою підставою для висновку про несплату чергового платежу за ліцензію у розумінні п. 7 ч. 2 ст. 46 Закону України № 3817-ІХ та ст. 15 Закону України № 481/95-ВР, оскільки подання зазначеного документа є єдиним визначеним законом способом підтвердження факту здійснення сплати перед органом ліцензування. Здійснення платежу поза встановленим строком та без повідомлення органу ліцензування не може ретроспективно усунути підставу для анулювання ліцензії, що виникла внаслідок невиконання суб`єктом господарювання обов`язків, встановлених ч. 4 ст. 16 Закону № 481/95-ВР. Наведений висновок не суперечить жодній з чинних постанов Верховного Суду, оскільки питання застосування п. 7 ч. 2 ст. 46 Закону № 3817-ІХ у поєднанні з обов`язком подання підтверджуючих документів перед органом ліцензування Верховним Судом досі не розглядалося
Також скаржником вказано підставою касаційного оскарження пункт 4 частини 4 статті 328 у взаємозв`язку з пунктом 1 частини 2 статті 353 КАС України у зв`язку з недослідженням зібраних у справі доказів.
Суд звертає увагу скаржника на те, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України обов`язковим є зазначення норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Також, слід зауважити, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.
Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 4 статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми та ін.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Зі змісту пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.
Разом з тим Верховний Суд зауважує, що податковим органом у касаційній скарзі не спростовано правильність врахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23.05.2024 у справі № 320/8612/22, що стаття 15 Закону № 481/95-ВР передбачає, як обставину для анулювання ліцензії, саме несплату чергового платежу, а не ненадання копії платіжного доручення.
Доводи касаційної скарги зводяться до викладення фактичних обставин справи, цитування норм податкового законодавства, висловлення незгоди з наданою судами правовою оцінкою наявних у матеріалах цієї справи доказів у сукупності зі встановленими у справі обставинами, переоцінки доказів, що не є належним викладенням підстав касаційного оскарження.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина 3 статті 334 КАС України).
Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Таким чином, недоліки касаційної скарги, які стали підставою для залишення її без руху, скаржником не усунуто в повному обсязі.
Відповідно до частини 2 статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Згідно положень пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 169, 328, 330, 332, 355, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 у справі № 260/8699/24 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не може бути оскаржена.

Судді 	І.А. Васильєва 	
	Н.Є. Блажівська   О.О. Шишов