СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Харків Справа № 905/994/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Стойка О.В., суддя Попков Д.О. , суддя Склярук О.І.
за участю секретаря судового засідання Семченко Ю.О.
та представників учасників справи:
від позивача – Коваль Л.В. - представник; 
від відповідача 1– Вергелес І.В. –представник,
від відповідача 2 – не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк”, м. Київ на рішення Господарського суду Донецької області від 26.01.2026 у справі №905/994/25
за позовною заявою Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк”, м. Київ
до відповідача 1 Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської Ради, м. Київ,
до відповідача 2 Маріупольської міської ради Донецької області, м. Маріуполь, Донецька область
про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі- Позивач) звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) (далі- Відповідач 1) та до Маріупольської міської ради Донецької області (далі- Відповідач 2) про визнання права власності Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ПАТ «Промінвестбанк») код 00039002 на нерухоме майно: 12/100 багатоквартирного будинку (банк в цілому), який в цілому складається з багатоквартирного житлового будинку, прибудови та чотирьох гаражів розташоване за адресою: м. Маріуполь, Донецької області, вул. Азовстальська буд. 19/1. Згідно технічного паспорту, складеного 02.04.2008 Маріупольським бюро технічної інвентаризації, вказане майно складається з наступних приміщень: Літ. А1-1, А-10 загальною площею 344,10 кв. м., А1-п (підвал) загальною площею 324,2 кв. м., гараж Б-1 (групи приміщень №6,7,8,9) загальною площею 110,6 кв. м. Право власності виникло на підставі свідоцтва про право власності від 07.06.1996 року, виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації на підставі рішення Маріупольського міського виконавчого комітету від 06 жовтня 1993 року №405. Право власності зареєстровано Маріупольським міським бюро технічної інвентаризації, про що здійснено запис до Реєстрової книги №1 за реєстровим №321 від 07.06.1996 року.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 26.01.2026 у справі №905/994/25 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області 26.01.2026 по справі №905/994/25 в оскаржуваній частині та нове рішення про задоволення позову.
Позивач вважає, що рішення у справі прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування всіх обставин справи, а саме:
-суд першої інстанції, зазначаючи, що Позивачем не вірно обрано спосіб захисту та невірно визначено відповідачів у справі, вдався до формалізму, оскільки звернення до суду у цій справі викликано відмовою у державній реєстрації права власності банку на спірне майно, внаслідок не підтвердження державної реєстрації права власності банку до 2013 року;
- Позивач є власником майна згідно наявних правовстановчих документів, проте внаслідок знаходження органів БТІ на тимчасово окупованій території, отримати інформацію про підтвердження державної реєстрації права власності до 2013 року об`єктивно неможливо, однак суд таких обставин не дослідив;
-відмова в задоволенні позову породжує ситуацію правової невизначеності та спричинює неможливість для банку визнання свого права як в судовому так і позасудовому порядку;
- суд першої інстанції мав право частково задовольнити позовні вимоги, зокрема, в частині визнання права на ідеальну частку 12/100, як зазначено у свідоцтві про право власності, але не відмовляти у позові повністю, таким чином фактично спростувавши державну реєстрацію його права власності, визначену БТІ та погіршивши стан Позивача порівняно з тим, що існував до звернення з позовом.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 року у справі №905/994/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на означене судове рішення, а ухвалою від 01.04.2026 розгляд справи призначено на 06.05.2026 о 11:00.
Від Відповідача 1 надійшов відзив, за змістом якого він вважав апеляційну скаргу необґрунтованою, зазначивши, що державним реєстратором було відмовлено Позивачу у проведенні реєстраційних дій через ненадання інформації про технічні характеристики багатоквартирного будинку (загальної площі), розташованого за адресою: Донецька обл., м.Маріуполь, вул. Азовстальська буд. 19/1, при цьому, невнесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під час розгляду заявки представника Позивача не є відмовою Відповідача 1 у визнанні права власності за Позивачем, а є виконанням вимог ст.10 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” з перевірки документів на наявність підстав для проведення реєстраційних дій та прийняття відповідного рішення.
Відповідач-1 надав заяву про розгляд справи у його відсутності та повідомив про те, що право на подання відзиву на апеляційну скаргу він не використовуватиме.
У судовому засідання 06.05.2026 Позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позовні вимоги - задовольнити.
Відповідач 1 підтримав свої заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення суду залишити без змін, а скаргу –без задоволення.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:
-утворення Банку Позивача рішенням установчих зборів засновників 28.04.1992 року із найменуванням “Українській акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” та зміна найменування на Публічне акціонерне товариство “Акціонерний промислово-інвестиційний банк” на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 21.05.2009;
- видачі Маріупольським бюро технічної інвентаризації 07.06.1996 року Позивачу на підставі рішення Маріупольської міської ради від 06.10.1993 №405, свідоцтва про право власності, яке засвідчує, що 12/100 багатоквартирного будинку, який розташований в місті Маріуполь по вулиці Азовстальській, 19/1 (багатоквартирний житловий будинок, пристройка та чотири гаражі) про належність “Українському акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку” на праві колективної власності;
- укладення 04.12.2015 між Публічним акціонерним товариством “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Маріупольською міською радою (Відповідачем 2) Договору оренди земельних ділянок по вулиці Азовстальська 19/1 у м. Маріуполі: з кадастровим номером 1412300000:01:005:0024 площею 0,0188 га та земельної ділянки з кадастровим номером 1412300000:01:005:0023 площею 0, 1238 га, строк оренди – 10 років з правом пролонгації та підписання акту приймання – передачі земельної ділянки в оренду з реєстрацією речового права право користування земельними ділянками у Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно;
-відкликання банківської ліцензії та прийняття рішення про ліквідацію Публічного акціонерного товариства “Акціонерний промислово-інвестиційний банк”, що вбачається з рішення Національного банку України від 25.02.2022;
-початку процедури ліквідації у Публічному акціонерному товаристві “Акціонерний промислово-інвестиційний банк” строком на 3 роки на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб від 25.02.2022 №130;
- продовження Рішенням Виконавчої дирекції Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб від 18.11.2024 №1162 строку управління майном Публічного акціонерного товариства “Акціонерний промислово-інвестиційний банк” на строк дії воєнного стану та на 6 місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану та продовжені повноваження ліквідатора;
- включення нерухомого майна - будівлі, що розташована в місті Маріуполь по вулиці Азовстальській, 19/1 до активів банку, ринкова вартість становить 2366558,00 грн (спірне майно), що підтверджується витягом зі звіту про оцінку активів Публічного акціонерного товариства “Акціонерний промислово-інвестиційний банк”;
-звернення13.05.2025 Позивача до Відповідача 2 з заявою про здійснення державної реєстрації права власності на будівлю за адресою: по вулиці Азовстальська 19/1 у м. Маріуполі;
- прийняття 19.05.2025 Державним реєстратором Департаменту прийнято рішення №78978241 про зупинення розгляду заяви до надання відомостей про технічну характеристику багатоквартирного будинку з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та направлення запиту для отримання відомостей про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року;
- прийняття 07.07.2025 Відповідачем 1 рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою у зв`язку з ненаданням відомостей про технічні характеристики багатоквартирного будинку з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, яке є чинним;
-повторне звернення 19.09.2025 Позивача до іншого державного реєстратора Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про державну реєстрацію на будівлю за адресою: по вулиці Азовстальська 19/1 у м. Маріуполі;
- залишення 25.09.2025 без руху означеної заяви Позивача у зв`язку з направленням запиту до ККП “МБТІ - Маріупольська нерухомість”;
- прийняття 08.01.2026 Відповідачем 1 рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою у зв`язку з ненаданням відомостей про технічні характеристики багатоквартирного будинку з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.
Зазначені обставини сторонами не оспорюються.
Звертаючись з даним позовом, Позивач зазначав, що Відповідач 1 не визнає право власності Позивача на зазначене нерухоме майно, що стало підставою для захисту Позивачем свої прав в суді. Вимоги до Відповідача 2 обумовлені тим, що рада є особою, яка в подальшому у разі не визнання за Позивачем права власності, буде мати право на отримання спірного майна у власність територіальної громади як безхазяйного.
Відповідачем -1 поданий відзив на позовну заяву, в якому останнім підтверджено звернення Позивача із заявою про державну реєстрацію нерухомого майна, яке було державним реєстратором розглянуто та прийнято рішення про відмову у державній реєстрації, оскільки Позивачем не подано технічного опису усього багатоквартирного будинку, в якому у позивача частина приміщень знаходиться у власності, а результати запитів здійснених державним реєстратором не дали позитивного результату. 
Відповідач-1 посилався на свою неналежність, оскільки ним не оспорюється право власності Позивача на майно, Позивачем не вказано у чому саме полягають порушення його з боку Відповідача-1, з огляду на те, що останній лише надає Позивачу адміністративні послуги та не має майнової зацікавленості щодо прав на об`єкт нерухомого майна.
Відповідачем-2 у відзиві на позовну заяву зазначено про відсутність сумніву щодо права власності Позивача на нерухоме майно, про відсутність в позовній заяві жодної вимоги до Відповідача-2, що зумовлює неможливість викладення заперечення проти позову. Заявник просив суд прийняти рішення на власний розсуд.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, господарський суд виходив з обставин недоведеності Позивачем належними та допустимими доказами підтвердження права власності на майно, що складається з приміщень зазначених у технічному паспорті, оскільки технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, а надане Позивачем свідоцтво на право власності не містить посилання на конкретні приміщення та їх розмір, що знаходяться у власності Позивача, відомо тільки про частку 12/100 від багатоквартирного будинку, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що визнання права власності таким чином може призвести до порушення прав інших власників через невизначеність розміру їх часток.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Предметом апеляційного перегляду рішення суду є незгода Позивача з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Частиною 1 ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Пунктами 1,5,6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що:
- багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири; у багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;
- під співвласником багатоквартирного будинку розуміється власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку;
-спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Змістом ч.ч.1,2 ст.5 Закону визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників, воно не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що Позивач, надаючи у якості праоввстановлюючого документу свідоцтво про право власності від 07.06.1996 року, виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації на підставі рішення Маріупольського міського виконавчого комітету від 06 жовтня 1993 року №405. Право власності зареєстровано Маріупольським міським бюро технічної інвентаризації, про що здійснено запис до Реєстрової книги №1 за реєстровим №321 від 07.06.1996 року на 12/100 частку багатоквартирного будинку, який крім багатоквартирного житлового будинку включає прибудову та чотирі гаражі, що розташований за адресою: м. Маріуполь, Донецької області, вул. Азовстальська буд. 19/1, вимагає визнання права власності на конкретне нерухоме майно - приміщення Літ. А1-1, А-10 загальною площею 344,10 кв. м., А1-п (підвал) загальною площею 324,2 кв. м., гараж Б-1 (групи приміщень №6,7,8,9) загальною площею 110,6 кв. м., наявність якого відображено лише в технічному паспорті, складеному 02.04.2008 Маріупольським бюро технічної інвентаризації.
При цьому будь якої технічної документації на увесь будинок, а також відомостей щодо інших власників решти часток в будинку- Позивачем не надано.
Отже, маючи ніким не оспорюване право власності на 12/100 частку багатоквартирного будинку, Позивач фактично вимагає визнати під цім правом право власності на конкретні приміщення з певно визначеною загальною площею та найменуванням, які зазначені лише в технічному паспорті без надання будь- яких правовстановчих документів щодо набуття права власності на ці приміщення.
Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша-третя статті 358 ЦК України).
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує:
(а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник).
Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники);
(б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (частина перша статті 364 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18).
Тлумачення положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц (провадження № 61-21409св18), від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15 (провадження №61-26178св18) від 11 жовтня 2021 року у справі № 607/14338/19-ц (провадження № 61-19073св20), 31 січня 2024 року, а також у постанові від 31.01.2024 у справі № 607/4891/15-ц
Разом з тим, Позивачем а ні протягом розгляду справи в суді першої, а ні в суді апеляційної інстанції не надано доказів того, як саме він здобув це майно на праві власності, адже матеріали справи не містять доказів як саме це майно було виділено Позивачу, оскільки з наданого Позивачем свідоцтва про право власності вбачається визнання права власності за Позивачем тільки на 12/100 багатоквартирного будинку, а не на конкретні приміщення в ньому.
Крім того, заявляючи позов про визнання права власності до Відповідачів 1 та 2, Позивач вважає, що перший не визнає право власності Позивача на зазначене нерухоме майно, щодо другого відповідача, то підстави заявлення позову до нього в позовній заяві відсутні.
Представник Позивача в процесі розгляду справи в суді першої інстанції пояснив, що Відповідач-2 є особою, яка в подальшому у разі не визнання за Позивачем права власності, буде мати право на отримання спірного майна у власність територіальної громади як безхазяйне майно.
Проте в суді апеляційної інстанції Позивач стверджував про необхідність заявлення позову до Відповідача-2 саме як до власника земельної ділянки, посилаючись на відповідну практику Верховного Суду
Разом з тим, судова колегія не бере до уваги вищенаведені пояснення представника Позивача у якості визначення підстави позову (які різняться між собою в суді першої та апеляційної інстанцій), оскільки вони не можуть замінити собою відповідний недолік позовної заяви, оскільки цим нівелюються встановлений законом порядок подання позову та порушуються права Відповідача-2, який саме внаслідок ознайомлення з позовною заявою визначає обсяг обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги та які він має визнавати або заперечувати в межах реалізації своїх процесуальних прав відповідача у справі.
Крім того, за змістом вимог ч.5 ст.269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, тому вищенаведені доводи апеляційної скарги не беруться судом до уваги.
Також судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності обставин порушення Відповідачем прав Позивача, за захистом якого він звернувся до суду, оскільки Відповідач-1 не є особою, яка не визнає, заперечує або оспорює право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості, а стосовно Відповідача 2 в позовній заяві взагалі не зазначено обставин, якими обґрунтовується позов щодо зазначеної особи.
Разом з тим, судом першої інстанції перевірено та визнано недоведеною пізніше заявленою підставу позовних вимог, оскільки спір між Позивачем та Відповідачем-2 щодо права власності на спірне нерухоме майно в контексті інституту безхазяйного майна, відсутній.
Судова колегія звертає увагу, що за змістом вимог статті 392 ЦК України судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) дійшла висновку, що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (схожий висновок викладено в п. 7 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, у постанові Великої Палати Верховного Суд від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21.
Отже судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності факту порушення права Позивача з боку Відповідачів, за захистом якого він звернувся до суду.
Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).
Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.
Отже судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належними відповідачами у даній справі мають бути інші співвласники будинку, які мають у власності решту частки в спільній частковій власності на будинок, оскільки фактично Позивач вимагає визначити йому в натурі його ідеальну частку у вигляді конкретних імовірно нежитлових приміщень - Літ. А1-1, А-10 загальною площею 344,10 кв. м., А1-п (підвал) загальною площею 324,2 кв. м., гараж Б-1 (групи приміщень №6,7,8,9) загальною площею 110,6 кв. м., наявність якого відображено лише в технічному паспорті, складеному 02.04.2008 Маріупольським бюро технічної інвентаризації.
Проте даних осіб Позивачем не залучено у якості відповідачів, не надано відомостей щодо цих осіб, не надано технічної документації на увесь спірний об`єкт, що знаходиться в спільній часткової власності, а також не надано доказів набуття права власності Позивачем саме на спірні нежитлові приміщення.
Зазначені обставини за висновками судової колегії мають суттєве значення для вирішення даної справи, оскільки у разі задоволення цього позову, можу бути порушене право власності інших осіб.
Також судова колегія вважає безпідставними доводи апелянта, що суд та Відповідач-1 мали визнати та зареєструвати право власності Позивача хоча б на ідеальні частки в будинку- 12/100, оскільки таки вимоги ним не заявлялися та з урахуванням змісту позовної заяви та наданих доказів вбачається намір Позивача зареєструвати право власності саме на конкретне нерухоме майно, а не ідеальну частку.
Таким чином, зважаючи на те, що докази порушення Відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів Позивача в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими вони не визнають, оспорюють факт чи мають сумнів щодо належності Позивачу спірного нерухомого майна, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Таким чином, судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга Позивача – підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 26.01.2026 у справі №905/994/25 підлягає залишенню без змін.
Будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду при ухваленні оспорюваного рішення, які в силу вимог ч. 3 ст. 277 ГПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення - судовою колегією не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновок суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги, відносяться на заявника апеляційної скарги.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк”, м. Київ на рішення Господарського суду Донецької області від 26.01.2026 у справі №905/994/25- залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 26.01.2026 у справі №905/994/25 – залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції у вигляді судового збору, віднести на Публічне акціонерне товариство “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк”, м. Київ.
Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 15.05.2026.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Д.О. Попков 

Суддя О.І. Склярук