УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 953/5066/25
провадження № 61-7364ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 травня 2026 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та
ВСТАНОВИВ:
У травні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
25 вересня 2025 року рішенням Київського районного суду м. Харкова позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 6 000,00 дол. США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, особа, яка не брала участь у справі, - ОСОБА_1 подала на рішення Київського районного суду м. Харкова 
від 25 вересня 2025 року апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову 
ОСОБА_2 
05 травня 2026 року ухвалою Харківського апеляційного суду апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2025 року закрито.
Апеляційний суд керувався тим, що оскаржуваним судовим рішенням не порушено права ОСОБА_1 .
У травні 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного суду касаційну скаргу на ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 травня 2026 року.
У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу, оскільки суд апеляційної інстанції фактично позбавив її права на доступ до суду та оскарження судового рішення. 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до частин першої, третьої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.
Аналогічні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду 
від 04 вересня 2025 року в справі № 2-о-29/11(провадження № 61-11138св24).
Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року в справі № 916/4093/21 (провадження № 12-69гс23)), постановах Верховного Суду від 30 вересня 
2020 року в справі № 175/1057/17, від 23 листопада 2020 року в справі №826/3508/17, від 04 липня 2023 року в справі № 215/799/19.
Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).
Системний аналіз наведених процесуальних норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Водночас якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не були підтверджені, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року в справі 
№ 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. З договору позики від 12 грудня 2021 року вбачається, що сторонами вказаного правочину є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Так, вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Водночас до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_1 як власник нерухомого майна, яке раніше належало ОСОБА_3 . ОСОБА_1 не є стороною спірного правочину та учасником спірних правовідносин. Рішенням Київського районного суду м. Харкова 
від 25 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з 
ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 6 000,00 дол. США та судовий збір у розмірі 1 992,00 грн.
Встановивши, що оскаржуване судове рішення не встановлює, не змінює, не обмежує та не припиняє права, свободи, інтереси чи обов`язки ОСОБА_1 як особи, яка не була залучена до участі у справі, спір стосовно вказаної особи не вирішувався, мотивувальна частина рішення не містить суджень про її права та обов`язки у відповідних правовідносинах, а резолютивна частина рішення не містить прямої вказівки про права та обов`язки цієї особи, апеляційний суд правильно закрив апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Право на апеляційне оскарження належить лише особам, коло яких визначено статтею 352 ЦПК України. І особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржувати судове рішення лише в разі, якщо цим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. При цьому довести зазначені обставини мають саме ці особи.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Жодного належного доказу на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням вирішено права ОСОБА_1 , до суду апеляційної інстанції не надано.
Апеляційним судом правильно зазначено, що обставини, на які посилається заявниця, а саме звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання недійсними правочинів з відчуження нерухомого майна та його повернення первісному власнику не є підставою для висновку про порушення прав заявниці оскаржуваним судовим рішенням.
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.
Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження належить відмовити.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 травня 2026 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська