Справа № 603/153/26
Провадження №2/603/146/2026
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
11 травня 2026 року 	м. Монастириська	

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:
головуючого судді Галіяна І. М.,
секретар судового засідання Бішко І. М.,
за відсутності учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі – ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за кредитним договором № 8621802 від 29.02.2024 року в розмірі 16 367,90 грн, а також судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 29.02.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі – ТОВ «Мілоан») і ОСОБА_1 уклали в електронній формі договір про споживчий кредит № 8621802, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 5 000,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності. 29.07.2024 року ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали договір відступлення прав вимоги № 108-МЛ, на підставі якого позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором. Внаслідок порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору № 8621802, неповернення суми кредиту, нарахованих процентів і комісії у встановлені договором строки заборгованість відповідача за договором становить 16 367,90 грн. З огляду на наведені обставини позивач просить стягнути з ОСОБА_1 зазначений розмір заборгованості, а також судові витрати, що складаються з 2 662,40 грн сплаченого судового збору та 8 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 13.03.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, а також задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі і витребувано в АТ «Універсал Банк» інформацію про надходження на рахунок відповідача коштів у розмірі 5 000,00 грн в період з 29.02.2024 року до 07.03.2024 року.

Представник позивача – адвокат Усенко М. І. в судове засідання не з`явився, разом з позовом подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. 
Відповідач  ОСОБА_1 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи,11.05.2026 року повторно не з`явився в судове засідання, не повідомивши про причини неявки, до початку розгляду справи по суті відзиву на позовну заяву не подав.
Положеннями ч. 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 11.05.2026 року постановлено провести заочний розгляд в цій справі та ухвалити заочне рішення.

Суд установив такі обставини.
29.02.2024 року на підставі анкети-заяви на кредит № 8621802 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (279917) укладено договір про споживчий кредит № 8621802 (далі - договір) в електронній формі, на підставі якого відповідачу надано кредит у розмірі 5 000,00 грн шляхом безготівкового переказу коштів на рахунок з використанням карти № НОМЕР_1 , на загальний строк 105 днів з 29.02.2024 року, який складається з пільгового та поточного періодів (п. п. 1.2, 1.3, 2.1, 6.1, 6.2 договору). На підтвердження ідентифікації відповідача та визначення йому одноразового ідентифікатора (279917) позивачем долучено відповідну довідку про ідентифікацію, видану ТОВ «Мілоан» від 10.09.2025 року. 
Відповідно до п. п. 1.3.1 та 1.3.2 кредитного договору сторонами договору визначено, що пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 15.03.2024 року (рекомендована дата платежу), а поточний період – 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 13.06.2024 року (дата остаточного погашення заборгованості). 
Сторони договору погодили плату за кредит (п. 2.2 договору), зокрема, позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п. п. 1.5.1 – 1.5.3 договору, в один з термінів (дат), вказаних в п. 1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний в п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п. 1.5.2, в сумі та на умовах, визначених п. 2.3 договору та/або відповідному додатку/додатковій угоді/договорі. 
Згідно з п. п. 1.5.2, 1.5.3 договору проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду становлять 1 575,00 грн, які нараховуються за ставкою 2,10 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду, та проценти за користування кредитом протягом поточного періоду – 10 350,00 грн, які нараховуються за ставкою 2,30 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом поточного періоду.
Відповідно до п. 1.5.1 договору комісія за надання кредиту становить 850,00 грн, яка нараховується за ставкою 17 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту.
Як відомо зі змісту п. 1.5 договору, його сторони, серед іншого, визначили загальні витрати позичальника за пільговий період – 2 425,00 грн, а також загальні витрати позичальника за весь строк кредитування – 12 775,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк кредитування складає 17 775,00 грн, денна процентна ставка за весь строк кредитування – 2,43 %. 
За умовами договору відповідач зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно з п. 1.4 договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором (п. 1.1 договору).
Відповідно до п. 2.3.1 договору позичальник має право неодноразово продовжувати та/або поновлювати пільговий період та збільшувати строк кредитування на таких самих умовах, у випадку, якщо кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені цим п. 2.3 договору та розділом 6 Правил, у т. ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, в розмірі, що визначається змістом додаткового договору/додаткової угоди, що підписується позичальником у зв`язку з пролонгацією та певну частку заборгованості за договором (якщо передбачено додатковою угодою/договором). Комісія за управління та обслуговування кредиту нараховується в момент підписання додаткового договору/додаткової угоди. Можливі періоди продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування, максимальної ставки комісії за управління та обслуговування кредиту, що визначається як відсоток від суми наданого кредиту, наведені у таблиці, згідно з якою у разі продовження строку кредитування на 3 дні розмір комісії становитиме 3,00 %, на 7 днів – 6,00 %, на 15 днів – 10,00 %.
Якщо позичальник здійснює продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування (пролонгацію) на умовах, визначених цим пунктом, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено/поновлено пільговий період нараховуються за ставкою, визначеною п. 1.5.2 договору, якщо інше не встановлено додатковим договором/додатковою угодою, що підписується у зв`язку з пролонгацією (2,10 % в день).
Водночас сторони договору погодили, що кредитодавець, серед іншого, має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника (п. 3.2.6 договору). 
Сторони також погодили, що цей договір (з додатками № 1, № 2, № 3 та Правилами) набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовленні, з моменту отримання кредиту. Строк дії цього договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і закінчується в останній день строку кредитування (дату остаточного погашення заборгованості) згідно з п. 1.3, п. 1.4 договору (п. 7.1 договору). 
На підтвердження укладення між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 вищевказаного кредитного договору до позовної заяви долучено анкету-заяву на кредит № 8621802 від 29.02.2024 року, в якій відображено хронологію (процес) оформлення та розгляду заяви № 8621802.
Також до позовної заяви долучено графік платежів за договором (додаток № 1 до договору), заяву на отримання кредиту (додаток № 2 до договору) і відомість про щоденні нарахування та погашення. 
Як видно зі змісту платіжного доручення № 124301335 від 29.02.2024 року ТОВ «Мілоан» 29.02.2024 року на виконання умов договору № 8621802 перерахувало ОСОБА_1 на банківську картку № НОМЕР_1 (код банку 444111) грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн. 
Згідно з відповіддю Акціонерного товариства «Універсал Банк» № БТ/Е-10595 від 28.03.2026 року на картковий рахунок платіжної картки № НОМЕР_2 ОСОБА_1 був зарахований платіж у сумі 5 000,00 грн за період з 29.02.2024 року до 07.03.2024 року.
Згідно з відомістю про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 8621802, складеною ТОВ «Мілоан», відповідачу ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 5 000,00 грн та нараховано комісію за надання кредиту у розмірі 850,00 грн. Також зі змісту цієї відомості видно, що ТОВ «Мілоан» здійснювало нарахування процентів у різні періоди за процентними ставками 2,10 % і 2,30 %, оскільки ОСОБА_1 двічі продовжував (поновлював) пільговий період, сплачуючи комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості за кредитом і таким чином збільшував строк кредитування.
29.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» (кредитор, первісний кредитор) і ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги № 108-МЛ, за умовами п. 1.1 якого кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості).
Згідно з п. 6.2.3 договору № 108-МЛ від 29.07.2024 року оформлення відступлення права вимоги здійснюється шляхом підписання акта приймання-передачі реєстру боржників (додаток № 2) відповідно до п. 8.3.2 договору. 
Як відомо зі змісту витягу від 10.09.2025 року з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 108-МЛ від 29.07.2024 року та акта приймання-передачі реєстру боржників від 29.07.2024 року до договору відступлення прав вимоги № 108-МЛ від 29.07.2024 року, ТОВ «Мілоан» відступило позивачу ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 8621802 від 29.02.2024 року на загальну суму 16 367,90 грн. 
Згідно з випискою з особового рахунку ОСОБА_1 за кредитним договором № 8621802 від 29.02.2024 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором станом на 12.02.2026 року становив 16 367,90 грн, з яких: 4 150,00 грн – тіло кредиту, 11 367,90 грн – проценти, 850,00 грн – комісія за кредит.
На підтвердження того, що відповідачу було направлено досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості позивачем надано копію відповідного листа ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» № 23774543/2554 від 04.02.2026 року.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» слід задовольнити частково з огляду на таке.
Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).
24.12.2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі – Закон № 3498-ІХ від 22.11.2023 року), яким, серед іншого, ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частинами чотири – шість.
Так, у ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону № 3498-ІХ від 22.11.2023 року) визначено, що денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Водночас у п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. 
Тобто, починаючи з 24.12.2023 року до 21.04.2024 року розмір денної процентної ставки не повинен бути більшим 2,5 %, з 22.04.2024 року до 19.08.2024 року – не більше 1,5 %, а з 20.08.2024 року – не більше 1 %.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України).
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі, що передбачено абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до абз. 1 ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно з правилами абз. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та не розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до правил ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установлено, що 29.02.2024 року ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором уклали договір про споживчий кредит № 8621802, право вимоги за яким надалі перейшло до позивача на підставі договору відступлення прав вимоги № 108-МЛ від 29.07.2024 року. За умовами вищевказаного кредитного договору відповідачу було перераховано на його банківську картку кредитні кошти в розмірі 5 000,00 грн. Отримавши кредит, ОСОБА_1 належним чином не виконав узяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у нього виникла заборгованість.
Визначаючись із розміром заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 8621802 від 29.02.2024 року, яка підлягає стягненню на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», суд звертає увагу на таке.
З матеріалів позовної заяви відомо, що у період з 22.04.2024 року до 05.07.2024 року ТОВ «Мілоан» нараховувало за договором № 8621802 від 29.02.2024 року проценти за користування кредитом за стандартною процентною ставкою 2,3 % в день, а денна процентна ставка за весь строк кредитування становила 2,43 %. 
Водночас з урахуванням п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки з 22.04.2024 року до 19.08.2024 року не повинен перевищувати 1,5 %.
На підставі наведеного, розмір відсотків, нарахованих позивачем за вищевказаний період, має становити 4 668,75 грн (4 150,00 грн х 1,5 % х 75 днів), замість 7158,75 грн.
Щодо стягнення заборгованості за комісією суд зазначає таке. 
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості, до прикладу, може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць (постанова Великої Палати Верховного суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19).
Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У постанові від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Встановлено, що за умовами кредитного договору № 8621802 позичальник зобов`язаний сплатити комісію, пов`язану з наданням кредиту, в розмірі 850,00 грн (17 % від суми кредиту), а також додаткову комісію за управління та обслуговування кредиту. Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення ТОВ «Мілоан» нараховувало та стягувало за рахунок платежів відповідача комісію за управління та обслуговування кредиту в розмірі 800,00 грн.
Водночас у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які надаються відповідачу і за які встановлена комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), тому суд вважає, що положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати вказану комісію є нікчемними відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». 
Також суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Мілоан» надало відповідачу додаткові та супутні послуги, які пов`язані з управлінням та обслуговуванням кредиту, та за які кредитодавцем встановлена відповідна комісія.
Зважаючи на те, що сплачені відповідачем на погашення заборгованості кошти, серед іншого, були зараховані у рахунок оплати комісії за управління та обслуговування кредиту в розмірі 800,00 грн, зазначену суму слід віднести у рахунок сплати комісії, пов`язаної з наданням кредиту.
Отже, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором № 8621802 від 29.02.2024 року в розмірі 13 077,90 грн, з яких: 4 150,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 8 877,90 грн – заборгованість за процентами, 50,00 грн – заборгованість за комісією, пов`язаної з наданням кредиту. 

Щодо судових витрат позивача суд зазначає таке.
У позовній заяві ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», серед іншого, просить стягнути з відповідача на користь товариства судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2 662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
У ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності, серед іншого, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. 
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Встановлено, що 01.07.2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі – клієнт) і адвокатське об`єднання «Апологет», в особі адвоката, керуючого Усенка М. І. (далі – виконавець) уклали договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107, відповідно до п. 1.1 якого клієнт замовляє, приймає та оплачує, а виконавець надає послуги правової (правничої) допомоги, адвокатського захисту, представництва клієнта у всіх судах загальної юрисдикції, а також у відносинах з юридичними особами незалежно від форм власності, та надає інші послуги, необхідні для забезпечення належного захисту прав і законних інтересів клієнта. 
Відповідно до п. 2.3 вказаного договору вартість наданих послуг правничої допомоги за одну кредитну справу складає 8 000,00 грн. 
Згідно з актом наданих послуг правової (правничої) допомоги № Д/18199 від 12.02.2026 року адвокатське об`єднання «Апологет», в особі адвоката Усенка М. І. надало, а ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» отримало послуги згідно з договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 року щодо боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 8621802 від 29.02.2024 року загальною вартістю 8 000,00 грн. 
Детальний опис наданих послуг від 12.02.2026 року до акту № Д/18199 від 12.02.2026 року за договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 року додано позивачем до позовної заяви. 
Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката. Водночас суд зазначає, що у додатковій постанові від 19.02.2020 року (справа № 755/9215/15-ц) та постанові від 12.05.2020 року (справа № 904/4507/18) Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).
За змістом ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 911/3312/21.
Водночас у ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року № 922/1964/21.
Отже, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2024 року в справі № 686/5757/23. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Суд враховує, що вказана справа належить до категорії малозначних, обсяг документів, доданих до позовної заяви, є незначним, судова практика у справах цієї категорії є сталою і не потребувала значного часу для аналізу законодавства.
З огляду на вищевикладене, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, враховуючи характер спірних правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, складність справи, процесуальні дії сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розгляд справи без участі представника позивача, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки саме такий розмір суд вважає обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
З огляду на наведене, зважаючи на приписи ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» слід стягнути витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 3 195,99 грн (13 077,90 грн * 4 000,00 грн / 16 367,90 грн), тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Також у силу вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 2 127,25 грн сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (13 077,90 грн * 2 662,40 грн / 16 367,90 грн). 
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, ст. ст. 205, 207, 512, 514, 526, 530, 610, 625, 626, 628, 638, 639, 1046, 1048-1049, 1054, 1055, 1056-1, 1077 ЦК України, суд

у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 8621802 від 29.02.2024 року в розмірі 13 077 (тринадцять тисяч сімдесят сім) грн 90 (дев`яносто) коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 2 127 (дві тисячі сто двадцять сім) грн 25 (двадцять п`ять) коп. сплаченого судового збору і 3 195 (три тисячі сто дев`яносто п`ять) грн 99 (дев`яносто дев`ять) коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Копію заочного рішення направити відповідачу протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. 
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», місцезнаходження: вул. Смаль-Стоцького, 1, корп. 28, м. Львів, код ЄДРПОУ 35234236.
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Головуючий суддя     І. М. Галіян